Bizarní a zaniklá povolání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Pohunek

Bizarní a zaniklá povolání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Pohunek, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3723-9

ISBN e-knihy 978-80-264-3909-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3910-3 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3911-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Lidé prý kdysi žili v požehnaném Zlatém věku, kdy nebylo třeba pracovat a netrápila je tělesná strádání. Jenže pak se lidstvo zapojilo do sporů mezi Diem, nejmocnějším z olympských bohů, a prohnaným titánem Prométheem. Prométheus lidem daroval oheň, který jim Zeus upíral, a naučil je také mnoha řemeslům a uměním. Mstivý Zeus za to svého rivala nechal připoutat ke skále, kam mu každý den přilétal orel klovat játra. Mezi lidi navíc vyslal Pandóru – krásnou dívku zdatnou v ženských dovednostech, která si v keramické nádobě (podle pozdějších podání skříňce) nevědomky nesla všechny trýzně světa. Pandóra si vzala Prométheova bratra Epiméthea a po svatbě ze zvědavosti Diův „dar“ otevřela. Utrpení, nemoci a další strázně se vyvalily na svět a Zlatý věk skončil. Tak alespoň hovoří řecké mýty. Podoba příběhu o Prométheovi se během staletí proměňovala, jeho základní motivy ale zůstávaly podobné – vyprávěl o tom, jak se lidé osamostatnili z možná blaženého, ale zároveň strnulého područí bohů a osvojili si vynalézavost, šikovnost a tvůrčí dovednosti.

Dnes samozřejmě víme, že Zlatý věk neexistoval a že strádání doprovází lidstvo od nepaměti. Jsou to ale právě chytrost a zručnost, které nám umožňují postupně ulehčovat lidský úděl. S tím, jak se lidská civilizace rozvíjela, také přibývalo dovedností, které vedly podrobnější specializaci. Lovcem a sběračem nebo později zemědělcem mohl být skoro každý. Ale třeba už kovářství nebo lékařství vyžadovaly delší dobu studia a praxe, takže kdo je provozoval, nemohl strávit celý život na poli a musel dokázat své umění „prodat“. Nárůst počtu různých specializovaných povolání během tisíciletí úzce souvisel s rozvojem městských civilizací, které dovedly spravovat pestrou společnost s mnoha specializovanými řemeslníky, úředníky a učenci, a čerpat z výhod, které jejich existence přinášela. Dnes stojíme na dosavadním vrcholu tohoto rozkvětu rozmanitosti lidských dovedností. Je to ostatně ani ne sto let, co alespoň v Evropě přestalo být zemědělství tím hlavním způsobem obživy většiny obyvatel. Na prvních místech pomyslného žebříčku nejčastějších povolání vystřídali sedláky a drobné rolníky prodavači, skladníci a řidiči.

Ale jak vlastně vypadá naopak dolní konec takového žebříčku? Nacházejí se na něm povolání nezvyklá – buď taková, která už z principu provozuje jen malý počet lidí, nebo taková, která byla kdysi poměrně hojná, ale v současnosti už se s nimi setkáme třeba jen na různých předváděních středověkých řemesel. Některá povolání se také postupem času výrazně proměnila, a i když jsou třeba stále rozšířená, při pohledu do minulosti zjistíme, že šlo původně o něco téměř úplně jiného a z dnešního pohledu nezvyklého. Tahle knížka chce být průvodcem právě po světě takových neobvyklých, zaniklých a jinak pozoruhodných zaměstnání. Jejím hlavním cílem je pobavit, a přitom poskytnout zajímavé pohledy do pracovního života některých našich předků i současníků, které vás seznámí s onou nepřebernou pestrostí lidských schopností i dovedností.

Než se pustíme do čtení, sluší se ještě doplnit pár poznámek. Zaprvé, nedostalo se samozřejmě na všechna zvláštní povolání – vybíral jsem zejména taková, která jsou neobvyklá v rámci dnešní prožívané každodenní lidské zkušenosti. Na světě je například jistě jen velmi málo astronautů nebo císařů (jeden, v Japonsku), ale informace o nich jsou snadno dostupné a každý si asi dokáže alespoň rámcově představit, co dělají. V této knížce je proto nenajdete – ale naopak se setkáte třeba s některými povoláními, která bývala kdysi častá, ale dnes už jsou zastoupená jen málo, a navíc při bližším pohledu mnohdy překvapí tím, jak se skutečná podoba té které práce lišila od představ, které o ní máme v současnosti.

Druhá poznámka se týká zdrojů a pramenů. Abych nekomplikoval čtení příliš mnoha vedlejšími detaily a odkazy, neuvádím zde podrobný seznam literatury nebo poznámky pod čarou. Zájemcům o podrobnější studium lze ale alespoň doporučit několik míst, kde s ním začít. V případě historických povolání z českých zemí poskytuje nepřebernou studnici informací zejména etnografická literatura, a to i starší – zmínit lze například etnografický časopis Český lid, který vychází od roku 1891 a byl už plně digitalizován. Z knih, které sloužily jako podklady pro některá hesla, stojí za to připomenout třeba práce Adama Votruby o zbojnících, Daniela Drápaly o portáších nebo Patricka J. Gearyho o středověkých zlodějích ostatků. Další možnosti ke studiu dokážou poskytnout také jednotlivá regionální nebo specializovaná muzea, která kromě pořádání výstav také vydávají publikace věnované svému kraji či jinému předmětu svého odborného zájmu. Některá z nich jsou v následujícím textu přímo zmíněna. Snadné vyhledávání podle témat a klíčových slov dnes už umožňují také digitální knihovny, ať už třeba světově dostupné Google Books nebo české instituce zapojené do projektu Kramerius – při psaní této knížky, které probíhalo převážně během pandemie, mi například hodně pomohla digitální sbírka Moravské zemské knihovny. Přístup k mladším dílům na takových stránkách sice bývá omezen kvůli autorským právům, obvykle jde ale alespoň rychle najít knihu nebo článek, které by vás zajímaly, a pak si je opatřit jinak. A překvapivé množství informací samozřejmě dokážou poskytnout i některé stránky různých nadšenců a zájemců o historii skrývající se v hloubi internetu – jen je zde potřeba dvakrát tak důkladně ověřovat, zda všechno skutečně souhlasí.

Co se týče uspořádání knížky, je rozdělena do osmi tematických kapitol podle základních rysů, které jednotlivé typy povolání spojují. Vlastní hesla jsou pak řazena volně tak, aby se u sebe nacházela povolání, která mají něco společného a jsou si časově blízká, přičemž ta nejstarší bývají na začátku kapitoly a postupně se pak přibližujeme k současnosti. Některá delší hesla jsou také doplněna informačními boxy, které jsou věnovány různým zajímavostem nebo souvisejícím povoláním.

Po celá tisíciletí byla volná příroda pro lidi především zdrojem potravin a surovin – a často to ostatně platí i dnes, ačkoli dokážeme ocenit její krásu i ekologickou hodnotu lépe než třeba středověcí venkované. Zároveň byla ale pro mnoho lidí také zdrojem jediným nebo alespoň nejdostupnějším. Řada materiálů a chemických látek, které se dnes vyrábějí v továrnách a rafinériích, má své předchůdce v surovinách dobývaných leckdy dosti komplikovaně v lůně lesů. Technický pokrok tradiční řemesla, která se zabývala jejich získáváním, postupně vytlačil. Pořád ale tvoří pevnou součást lidského kulturního dědictví, a to nejen díky svému historicko–technologickému významu. Povolání vykonávaná v hlubokých lesích a daleko od lidských sídel totiž přirozeně přitahovala imaginaci a vstupovala do pohádek a pověstí. Uhlíři, kořenářky nebo poustevníci se tak stávali hrdiny příběhů jako zástupci lidské civilizace čelící nástrahám divočiny, ale zároveň bývali také podezřelí z nekalých rejdů a neřestí prováděných mimo dohled spořádaného sousedstva.

Dnes už se náš pohled na přírodu výrazně proměnil a většina lesů (alespoň u nás) už není odlehlou „pouští“ plnou démonů a divokých zvířat, ale hospodářským porostem či chráněným územím využívaným k oddechu i uchování krajinné a ekologické rozmanitosti. K parkovišti, hotelu a restauraci to odnikud není daleko a práce lesního dělníka s harvestorem je mnohem jednodušší než například zaměstnání tříselníka či smolaře, který měl jen pár ručních železných nástrojů. Přesto – nebo možná právě proto – se i díky různým starým příběhům rádi vracíme do minulosti, kdy bylo i českou krajinu možné nazývat divočinou, a mnozí z nás si za dlouhého odpoledne v kanceláři pohrávají s myšlenkou, jaké by to bylo zahodit výkazy a referátníky a začít „dělat do včel“ nebo třeba s prasetem na vodítku hledat lanýže. Těm nejodhodlanějším se to někdy i splní.

Uhlíř a kolomazník

Z lidí, kteří kvůli obživě museli trávit celé dny v přírodě, a jejichž práce je dnes již minulostí, patří mezi nejznámější uhlíři. Dřevěné uhlí, které vyráběli, bylo až do průmyslové revoluce a rozvoje těžby kamenného uhlí nejlepším palivem pro podniky, které potřebovaly topivo s vysokou výhřevností. Užitek z něj měly zejména železné hutě a není tedy divu, že se s největší aktivitou uhlířů můžeme setkat v lesích a horách tradičních železářských oblastí, mezi něž patřilo třeba Podbrdsko nebo Křivoklátsko. I v současnosti je ještě možné najít v hlubokých hvozdech pozůstatky jejich milířišť, obvykle v podobě kruhových plácků o průměru kolem čtyř metrů, v jejichž středu dodnes občas spočívá kupička hlíny a popela.

Jak ale takové milířiště vlastně vypadalo a jak se dřevěné uhlí pálilo? Na začátku se skupina uhlířů, často otec se syny, vydala do lesů vyzbrojená motykami, lopatami, sekerami, pilami a hráběmi naloženými na trakaři. Brávali s sebou také zásoby, nádobí na vaření, nějakou tu pokrývku a dokonce i kočku, která to vše střežila před myšmi. Nešlo totiž o práci na jedno odpoledne, o samotě mohli strávit klidně i jeden nebo dva měsíce. Nejprve bylo potřeba připravit milířiště neboli „plac“, nebo aspoň upravit k novému použití některé z loňských. Odpočívali v jednoduché boudě, kterou si na místě postavili z kmínků, hlíny a mechu. Doprostřed pak zarazili vysoký kůl zvaný „král“ a kolem něj vyskládali nejprve chrastí a pak dřevěná polínka, která jim přidělil hajný. Začínali od středu k okraji, přičemž si nechali prostor na přívod vzduchu, následně vystavěli kolem kůlu dvě až tři vrstvy svisle postavených polen. Když byl milíř připravený, bylo ještě třeba zakrýt ho mechem, zapálit chroští odspoda kanálkem a zakrýt celou kupku hlínou, která bránila přístupu vzduchu – to aby doutnala postupně a pomalu.

Výkon milíře se dal regulovat otevíráním a zavíráním otvorů v jeho plášti, bylo přitom ale třeba zachovávat opatrnost. Neopatrný nebo třeba jen smůlou pronásledovaný uhlíř se totiž mohl při lezení po osekané kládě přiložené k milíři, která sloužila jako žebřík, propadnout dovnitř a uhořet. O tom, že šlo o reálné nebezpeční svědčí příběhy o zázračných vyváznutích, která byla přičítána nebeským silám – v Příbrami na Svaté Hoře je například v jednom z ambitů malba, která takovou nehodu ukazuje. Pálení trvalo podle velikosti milíře týden až měsíc a jedna uhlířská parta se zpravidla starala hned o několik najednou. Že už je hotovo, poznali její členové podle změny barvy kouře, a když milíř vystydl, v noci jej rozhrabali – to aby viděli případné žhavé uhlíky, které bylo třeba dohasit. Dřevěné uhlí pak odvezli tam, kde pro něj měli odbytiště – kromě železáren a kováren se občas hodilo třeba i hospodyňkám do starodávných žehliček.

Podobně jako dřevěné uhlí se připravoval také dehet, z něhož se vyráběla kolomaz. Kolomazníci pracovali rovněž s milířem, do jeho základů ale skryli vytesanou kamennou mísu s drážkou nebo speciální keramickou nádobu. Polena ze stromů oplývajících smolou, jako byly například borovice, se nakládala tak, aby horkem vydestilované kapaliny – kromě dehtu také terpentýn, kyselina octová a kalafuna – stékaly k ní. Mílíř by v tomto případě menší, a tak i jeho pálení trvalo kratší dobu. I když byl ale cílem jiný produkt, dokázal také poskytnout trochu dřevěného uhlí. Získaný dehet se užíval zejména jako impregnační látka. Kolomaz, která byla až do rozvoje chemického průmyslu nejdostupnějším levným univerzálním mazadlem, z něj vznikala smíšením s tukem.

Uhlířství a kolomaznictví ve své původní podobě víceméně zaniklo koncem 19. století. V některých regionech, jako byla například severní Morava, se ale udrželo ještě do poloviny století dvacátého a nakrátko se dočkalo malého oživení během druhé světové války, když začala kolabující nacistická říše trpět nedostatkem paliv a pohonných hmot. Dnes už se alespoň u nás dřevěné uhlí vyrábí jen v malé míře v kovových zařízeních, kde je celý proces pod lepší kontrolou, a využívá se například jako palivo ke grilování. S původními milíři se můžete setkat třeba v archeologických muzeích pod širým nebem nebo při různých předváděních historických řemesel. Pokročilejší kamenná kolomaznická pec ze začátku 19. století se také dochovala při severním okraji Plzně poblíž Boleveckých rybníků.

Tříselník

O chemické látky, které bylo možné získat ze stromů, měli zájem také tříselníci neboli loupeníci či korábníci. Základní surovinou jim byla oloupaná kůra, přičemž nejlepší materiál poskytovaly mladé duby, smrky nebo jedle. Aby si zajistili trvalý přísun surovin, zakládali tříselníci plantáže zvané loupeníky, kde nechávali stromy dorůst přibližně do stáří patnácti let. Kůru staženou ze stojících i pokácených kmenů nechali vyschnout a pak ji rozbili cepy nebo nadrtili ve stoupách a nechali naloženou v jamách či sudech a kádích. Tam se z ní postupně uvolňovaly třísloviny – taniny, které dokážou srážet proteiny. Ty se hodily při vydělávání kůží v koželužnách.

Smolař

Slovem „smolař“ dnes označujeme někoho, kdo má „pech“ neboli smůlu, která se na něj lepí – inu, jako smůla. Dříve se tímto slovem ale rozuměl člověk, který se zabýval těžbou smůly ze stromů. Do lesů vyráželi smolaři s noži, sekyrami a speciálními škrabkami. Nejprve odkornili části kmenů, až vznikla holá plocha zvaná „lizina“. Do té vyhloubili zářezy ve tvaru písmene „V“, ze kterých pak smůla odkapávala do připravených nádob. Někdy si takovou nádržku vyhloubili dokonce přímo do dřeva. Hajní ale museli kontrolovat, kde a jak smějí těžit, protože nešetrné smolaření mohlo vést k trvalému poškození stromů. S ilegálními těžaři smůly se pak zacházelo podobně jako s pytláky. Odbyt nacházeli smolaři u bednářů, jirchářů nebo ševců, smůla se hodila také k výrobě loučí nebo pivovarnických sudů. Někteří smolaři také mívali ve zvyku malý kousek smůly přežvykovat coby předchůdce dnešní žvýkačky. I když šlo o práci vykonávanou často jen okrajově a na přilepšenou, dodnes o ní svědčí některá místní jména jako třeba Smolný nebo Smolivec. Je ale třeba mít na paměti, že podobnými slovy mohly být vzácněji označovány třeba i lokality, kde stávalo popraviště. Smůlu postupně nahradily jiné, už průmyslově vyráběné chemické látky a naposledy se se smolařstvím v jeho tradiční podobě můžeme na našem území setkat za druhé světové války. Pokusná těžba pryskyřice také krátkodobě probíhala v 70. letech na Třeboňsku a severním Plzeňsku. Zaniklé řemeslo si nicméně můžete i dnes připomenout ve specializovaném muzeu v Lomanech u Plas.

Draslář

Drasláři vyráběli z popela potaš – uhličitan draselný neboli též draslo, salajku, flusu či lesní sůl. Ta se užívala jako základ pro další chemickou produkci ve sklářství, kde usnadňuje tavení křemičitého písku, nebo v barvířství. K získání potaše šlo využít rostlinný popel z různých zdrojů, včetně posbíraných zbytků spáleného dřeva z domácností nebo dílen. Protože ho ale bylo potřeba velké množství, pálilo se často v lesích málo kvalitní dříví jen za tímto jediným účelem. Nejlepší vlastnosti měl v tomto ohledu popel bukový, případně habrový, dubový nebo jilmový. Bylo jej třeba prosít, vylouhovat, nechat vodu odpařit a získanou hmotu ještě vypálit v peci. To už se ale zpravidla nedělo přímo v lese u ohniště, ale ve specializovaných draslárnách, o jejichž existenci dnes již svědčí většinou jen pomístní jména jako „Flusárna“ nebo „Salajna“. Celý proces byl nesmírně náročný na množství vstupního materiálu a je považován za jednu z příčin rozsáhlého odlesňování českých zemí v 18. a na počátku 19. století, které postihlo zejména tradiční sklářské oblasti. V průběhu 19. století draslářství postupně zaniklo, protože se objevily nové způsoby, jak potaš získávat těžbou minerálních solí bez náročného a extenzivního sklízení a pálení dřeva.

Čižbář

Slovem čižbář, čihař neboli ptáčník býval označován lovec drobného zpěvného ptactva. O ptáčky byl zájem nejen proto, že mohli sloužit jako půvabná živá dekorace domovů, ale také z důvodů kulinárních – někteří byli vybranou delikatesou na stolech šlechty, zájem o ptačí maso měli ale i obyčejní lidé, kterým byl v panských lesích lov jiných zvířat zapovězen. Od lovu větších ptáků, například kachen nebo bažantů, se čižba lišila i svými metodami – ptáčky bylo totiž obtížné trefit ze střelné zbraně, a i kdyby se je podařilo zasáhnout, spotřebovaný prach by se nevyplatil.

Čižbáři proto na ně namísto toho líčili pasti, takzvaná čihadla, která stavěli nejlépe na kopci při kraji lesa. Umísťovali tam například proutky namazané lepem a semencem („vějičky“), na které ptáci usedli a pak už nedokázali odletět. Lep se vyráběl nejlépe ze starého lněného oleje, kalafuny a případně i bobulí jmelí. Šanci na úspěšný lov zvyšovalo také použití sítí – „humenců“, prutů s oky zvaných „sklony“, skřipců svírajících ptačí nožky nebo klícek s volavými ptáky, kteří zpěvem lákali další svého druhu. Rozlišovalo se také podle druhu ptáků – na slavíky se například líčila drátěná past zvaná „sklopka“, skřivany zase dokázala přilákat drobná zrcátka zavěšená ve vzduchu a napodobující odlesky na vodní hladině. Aby ptactvo nepoplašil, přebýval čižbář u čihadla většinou v jednoduché maskované boudě.

Kořist se spotřebovala doma nebo prodávala po „mandelích“ – svazcích asi patnácti ptáků navázaných na koňské žíni. Schopný čižbář dokázal za den ulovit až kolem 240 ptáků, nikdy ale nešlo o práci, na které by zbohatl. Tento způsob příležitostné obživy byl u nás rozšířený zejména v chudších horských oblastech, například Krkonoších, na Šumavě nebo v Krušných horách. Existovali ale i čižbáři – profesionálové, kteří část svých úlovků zpravidla povinně dodávali na panský stůl, a výše postavení ptáčníci včetně duchovních, pro které byla čižba spíše kratochvílí.

První zmínky o tomto zaměstnání jsou u nás známy už ze středověku, čižba za účelem zásobování panských kuchyní někdy dokonce patřívala mezi povinnosti vybraných poddaných nebo lesníků. Oproti tomu lov pro vlastní účely se vrchnost snažila regulovat například vyměřením zvláštní daně z prodeje ptáků. V roce 1870 ale byla u nás zákonem zakázána a péči o zpěvné ptactvo dostali na starost myslivci. Zejména v pohraničí, kde měla tradici, se nicméně udržela až do poloviny 20. století, i když často spíš jako záliba než z existenční nutnosti. Snad posledními českými čižbáři vycházejícími ze starých tradic byli v 50. letech 20. století obyvatelé některých podkrušnohorských hornických obcí. Lov zpěvného ptactva je nicméně dodnes rozšířen například ve Středomoří, zejména v Itálii, na Kypru nebo na Maltě. Protože ale už nejde ani tak o způsob obživy nejchudších, jako někdy spíš o zábavu, tradici nebo komerční podnikání a vznikají tak velké škody na domácím i migrujícím ptactvu, usilují ochránci zvířat o jeho omezení nebo zákaz. Některé čižbařské techniky našly využití i při aktivitách souvisejících naopak s ochranou ptactva, používají je například ornitologové při kroužkování. Návaznost je zde ale jen velmi volná.

Kořenářka

Představit si babku kořenářku je poměrně jednoduché, každý si asi hned vybaví trochu shrbenou stařenku, která se prochází po louce a po lese a hledá bylinky, nebo poskytuje dobrou radu ve ztemnělé chaloupce, která voní všemi vůněmi a kde jsou po stěnách rozvěšeny svazečky suchých léčivek. Skutečnost je ale složitější – znalost léčivých bylin totiž nebyla jen doménou kořenářky, a i když máme kořenářství spojené zejména s romantickým obrázkem popsaným výše, věnovali se mu občas i kořenáři – mužští. Navíc nešlo ani tolik o „povolání“, jak jej známe dnes, ale spíš o dovednost, kterou kořenář nebo kořenářka prosluli a která jim mohla vypomoci k obživě, ale která jen pro některé z nich představovala hlavní profesi. Kořenářství zároveň místy splývá třeba s jinými „magickými“ dovednostmi, bohyňováním či různými dalšími formami léčitelství, které nevycházelo jen z darů přírody.

Od kořenářů a kořenářek se ostatně jisté magické umění očekávalo. Spisovatel a myslivec Bedřich Moravec tak například zmiňuje historku o kořenáři Ondrákovi, který dokázal otevírat zamčené dveře úderem pytle, při němž si mumlal magická slova. Chodíval za kořením se svým synem, jemuž chyběly přední zuby – prý proto, že se mu kouzlo kdysi nepovedlo a utržený zámek mu je vyrazil.

Ale pomineme-li kouzla a čáry, jaké byly hmatatelnější podoby kořenářských dovedností? Jednou z nejčastějších svízelí, které postihovaly obyvatele českého venkova patřily prsní choroby, tedy různé kašle, zápaly plic, chřipky nebo i tuberkulóza. Používaly se na ně třeba plicník lékařský, odvar z hluchavky nebo kočičí a psí sádlo. Kořenářská lékárnička také obvykle obsahovala třeba křepelčí sádlo na bolavé oči, čekanku a plody lopuchu proti křečím, vřes proti svrabu, bedrník při choleře nebo kopytník proti rýmě nebo průjmu. Aplikovaly se v rozumné míře i byliny prudce jedovaté, například blín proti bolení zubů. Z podivnějších přísad můžeme zmínit třeba mravence v lihu proti píchání v kostech, svlečenou kůži jarního hada k nakuřování proti uřknutí nebo zaječí sádlo, které mělo vytahovat zaražené trny a třísky.

To je ale jen stručná ukázka možných léčitelských postupů – každý kořenář nebo kořenářka měli svoje léty ozkoušené recepty. Nutno ale říct, že ne vždycky bylo tohle léčení založeno jen na empirické zkušenosti – v duchu lidové magie byly často považovány za léčivé třeba takové bylinky, jejichž lístky nebo jiné části se podobaly postiženému orgánu nebo výraznému projevu nemoci. Předpokládalo se, že podobné má vztah k podobnému nebo že Bůh při stvoření světa opatřil přírodu různými nápovědami k tomu, jak jednotlivé její dary používat. Pokud ale nebyla taková bylina vysloveně jedovatá, léčila často jen jako placebo. Složitější situace proto paradoxně nastávala u léčení hospodářských zvířat, kterému se kořenáři také věnovali, a která nebylo možné snadno pouhými slovy přesvědčit o účinnosti léku – právě tady se mohl poznat dobrý kořenář od diletanta či šarlatána.

Sběrač pijavic

I když pro většinu lidí představují pijavice zkrátka odporného parazita, v minulosti měly velkou cenu pro lékaře. S jejich pomocí bylo totiž možné snadno a kontrolovaně pouštět žilou, což byl od starověku rozšířený, ale nepříliš efektivní medicínský úkon předepisovaný na celou řadu zdravotních obtíží. V Evropě se takto využívala dnes ohrožená pijavka lékařská. Princip lovu byl jednoduchý – stačilo stoupnout si do vody v močálech, kde se pijavice hojně vyskytovaly, a počkat, až se přichytí na nohy. Neslo to s sebou ale zdravotní rizika, jednak kvůli nebezpečí infekce a pak také kvůli ztrátě krve, protože zranění způsobená pijavkami i dlouho po odstranění těchto tvorů krvácela díky protisrážlivým látkám obsaženým v jejich slinách. Lovci, kteří si více cenili svého zdraví, proto někdy také vábili pijavice třeba na nohy starých koní. Největšího rozmachu dosáhla tato profese v 19. století, kdy existoval mezinárodní obchod s obratem milionů exemplářů ročně a řada tradičních lokalit byla ohrožena vylovením. Sami sběrači si ale na velké peníze nepřišli, rekrutovali se spíše z těch nejchudších vrstev.

Soumrak medicínského použití pijavic přišel s pokroky v lékařské vědě v 19. století, kdy se zjistilo, že pouštění žilou ve skutečnosti pomáhá jen při vysokém tlaku a několika málo vzácných chorobách, kde je beztak účinnější použít jiné postupy. Lékaři navíc už více rozuměli mechanismu infekce a málo sterilní pijavice postupně zavrhli i z důvodu rizika zanesení choroboplodných zárodků do rány. Dnes se terapeuticky používají jen v některých odvětvích alternativní medicíny nebo plastické chirurgii, kde se ale více cení chemický koktejl látek, který vstřikují do těla, než samotná schopnost sát krev. Sbírat je v bažinách už ale většinou není nutné – pěstují se pod pečlivým dohledem na specializovaných farmách.

Hlemýždník

Hlemýždi patří v některých částech světa mezi vyhledávané pochoutky. Jejich sběr a chov má velkou tradici například ve Francii nebo třeba bavorském Ulmu, který proslul jako středisko obchodu se šneky směřujícími na talíře evropské honorace. I císařská Vídeň, která dovážela většinu těchto chutných měkkýšů ze Švýcarska, měla už od 17. století svoje šnečí trhy. V českých zemích jde o stravu méně obvyklou, nikoli ale neznámou. Archeologické výzkumy u nás odhalily ulity kulinářsky upravených hlemýžďů jak už na raně středověkých hradištích, tak i ve vrcholně středověkých městech a klášterech.

Hlemýždník neboli šnekař sbíral hlemýždě zahradní, které bylo nejjednodušší zpracovat, po zahradách, vinicích a lesích. Část získal sám, část vykupoval od místních obyvatel včetně dětí, které měly čas i energii věnovat se takovému „lovu“. Exempláře, které neprodal rovnou, mohl chovat v malých zahrádkách a na podzim uložit v zamřížovaném pařeništi, kde se odebrali k zimnímu spánku. Vydrželi tak až do jara jako spolehlivá zásoba, navíc povolená ke konzumaci i v postním období. Odtud už byl jenom krůček k cílenému chovu z vajíček v tak řečených šnekárnách, což jsou i hlavní místa, odkud se hlemýždi do kuchyní dostávají dnes.

Brabenář

Dokonce i mravenčí kukly mohly dříve lidem poskytnout obživu. Užívaly se totiž už od 15. století jako krmivo pro zpěvné ptáky nebo se z nich vyráběl líh používaný v údajně léčivých prostředcích. Sběrač mravenčích kukel – brabenář – odcházel do přírody vybaven sítem, šátkem a lopatkou. Nejprve odebral horní část mraveniště a prosel ji nad šátkem, takže získal jen mravence a kukly. Pak šátek smotal spolu s plátky kůry nebo vytvořil jiný vhodný úkryt a počkal, až mravenci snosí kukly na jedno místo, aniž by tušili, že jde o past. Následně už stačilo jen kukly snadno a rychle vybrat. Podle vzpomínek etnologa Čeňka Zíbrta si někteří z nich přivydělávali také lovem jepic, které lákali na ohně zapálené na říčních březích, aby je posléze s popálenými křídly shrabovali do nůší.

Denně mohl brabenář získat až pět kilogramů kukel, ale za cenu pokousaných rukou a mnoha zničených mravenišť. Toho se v 19. století chytila úřední místa, protože lesníci už věděli, že mravence je třeba chránit kvůli zachování ekologické rovnováhy. Pod hrozbou pokut a díky průmyslové výrobě ptačího krmiva postupně tato profese v Evropě zanikla, přetrvává ale například v jihovýchodní Asii, kde tvoří mravenčí vajíčka a larvy součást rybářských návnad nebo některých oblíbených pokrmů. Ceněny jsou jak pro kyselou chuť, takže v jídle můžou nahrazovat ocet nebo citronovou šťávu, tak i pro své výživové hodnoty dané vysokým obsahem vitamínů a proteinů. Zde už ale často nejde jen o „lov“ – mravenci se chovají na mravenčích farmách tvořených mnoha bedlivě opečovávanými mraveništi.

Krtičkář

Krtičkáři neboli krtkáři, ať už potulní nebo usedlí, si přivydělávali lovem krtků. Na rozdíl od lovu jiné divoké zvěře šlo o činnost poměrně snadnou a nikoli nebezpečnou, zato však nepříliš výnosnou. Hlavní loveckou sezónu měli na jaře, kdy bývají louky od krtků nejvíc rozryté. Tehdy krtičkář rozmístil do krtinců pasti a pak už jen stačilo posbírat kořist. Krtci nebyli samozřejmě loveni na maso, které prý chutná hrozně, ale kvůli svým sametově jemným kožíškům užívaným například k výrobě kabátů. Odměnu za hubení těchto „škůdců“ vypláceli krtičkářům také rolníci anebo rybáři, kteří si z krtčích chlupů vyráběli mušky. Zejména někteří potulní krtičkáři také prosluli svými léčitelskými dovednostmi, zaměřovali se například na léčení otevřených ran nebo krtice – formy tuberkulózy, která se projevuje vznikem bolestivých kožních píštělí. Šlo zde ale spíše o souvislost danou magickým myšlením, zejména představou, že někdo, kdo „hojí“ půdu rozrytou krtky dokáže provést totéž i s kůží. Postava krtičkáře coby zkušeného léčitele a zaříkávače tak vystupuje například i v románu „Nemodlenec“ od Karolíny Světlé. Povolání se postupem času vytratilo, vzpomínka na krtčí kůže coby kožešnickou surovinu nicméně přetrvává třeba v označení typu látky „moleskin“ (angl. krtčí kůže), která má podobné vlastnosti, ale vyrábí se z bavlny.

Žabí doktor

V anglicky hovořících zemích, zejména na západě Anglie, se zase na boj proti krtici specializovali takzvaní „žabí doktoři“. Byli to léčitelé, kteří proti vředům vznikajícím na místě napadených krčních mízních uzlin používali prostředky vyráběné z žab. Léčba měla v tomto případě fungovat na základě magického principu uzdravování podobného podobným, protože krticí znetvořená kůže připomínala žabí bradavice. Z roku 1822 je například doložen takový žabí doktor, který cestoval anglickým venkovem a vykupoval od pacientů žabí stehýnka, která zašíval do sáčků. Ty pak prodával po sedmi šilincích, což byla mimochodem tehdy průměrná týdenní mzda, jako talismany k nošení na krku. Jiný z nich, jistý Buckland z dorsetského Pulhamu, zase žáby choval a jeho pacienti je museli nosit živé a zavěšené pod šaty na holé kůži. Léčba byla ale účinná jen dokud se nebohá žába hýbala. Několikrát do roka pořádal také léčebné seance, na které se sjížděli lidé zdaleka a při nichž jeho tři dcery oblečené v působivých bílých šatech vyráběly pro zákazníky žabí talismany ze zaživa useknutých nožiček, které byly nejúčinnější, dokud se ještě vrtěly. Nasbírané žáby se hodily i k mnoha dalším léčebným účelům – žabí nožky nošené na těle měly například léčit nemocné nohy sužované dnou, takzvaný „etiopský“ prášek z mletých sušených žab se zase používal proti edémům, neštovicím a nemocem močového ústrojí.

Brtník

Brtnictví je vlastně divokým včelařstvím a díky tomu i ukazuje, jak mohlo vypadat získávání medu předtím, než se lidé naučili chovat včely v moderních rámkových úlech. První brtníci v lese vyhledávali hnízda divokých včel a vybírali je. Směr, kam se mají vydat, určovali například tak, že nastražili včelám voskovou nebo medovou návnadu a sledovali, kam odlétají. Často šlo o činnost sice nebezpečnou kvůli riziku pobodání, ale zároveň dlouhodobě obtížně udržitelnou, protože ohrožovala stabilitu včelí populace.

K výbavě brtníka patřily zejména vykuřovadlo, které pomáhalo zapudit pobouřené včely, a nádobka zvaná „lukno“, do níž ukládal plástve. Musel také umět dobře šplhat, k čemuž měl různé provazy a žebříky, a nedat na včelí bodnutí, která často od rozzuřeného hmyzu obdržel. Kromě už zmíněného vykuřování jej mohlo částečně chránit také pomazání těla blátem. Tam, kde hrozila větší konkurence, si brtníci objevená hnízda značili řezáním nožem do dřeva. Odtud byl už jen krůček k přípravě umělých brtí – kmenů upravených tak, aby se co nejvíc hodily k hnízdění lesních včel, a také k vynálezu klátových úlů – vyseknutých částí kmenů s hnízdy, které byly snášeny na dostupnější místo. Hranice mezi brtnictvím a včelařstvím se tak stávala trochu neostrou, základní rozdíl ale vždy spočíval v tom, že včelař choval včely doma a pracoval s jednotlivými včelstvy v úlech, kde je měl plně pod kontrolou, zatímco brtník rozmisťoval brtě v lesích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bizarní a zaniklá povolání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.