ELLIE MIDWOODOVÁ

Dívka,

která

utekla

z Osvětimi

jota/2021

The Girl Who Escaped from Auschwitz

Copyright © Ellie Midwood, 2021

Translation © Petra Andělová, 2021

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-913-2

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této knihy nesmí být reprodukována žádnou formou, elektronickým, optickým, audio, mechanickým či jiným způsobem, včetně systémů na ukládání a vyhledávání informací, bez písemného souhlasu vydavatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, činnosti, organizace, místa a události v ní uvedené, s výjimkou těch všeobecně známých, jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo zesnulými, událostmi a místy je zcela náhodná.

Věnováno všem, kteří bojovali za svobodu, v minulosti i současnosti; všem, kteří vystoupili proti útlaku, pronásledování a nerovnosti. Dál říkejte nahlas svou pravdu a bojujte v bitvách. Vaše odvaha nebude zapomenutá.

Prolog

Živecké Beskydy, Polsko

6. července 1944

Cesta zarámovaná majestátními horami a smaragdově zelenými údolími se před nimi v ranním slunci táhla do dálky a vypadala úplně prázdná. Svěží vzduch pod klenbou bleděmodrého nebe v sobě nesl příslib svobody. Její modrý mundúr byl po další noci strávené v lesích špinavý a zmačkaný. Mala soustředěně žvýkala stéblo trávy, ani v nejmenším se nezabývala kručením žaludku. Edek vedle ní si pohvizdoval veselou melodii, objímal ji kolem ramen, esesáckou halenu měl rozepnutou a jemně voněl mechem a kouřem.

„Hladová, Mally?“ Při zvlášť hlasitém zaškrundání, které vydalo její břicho, pohvizdování naráz ustalo.

Plná odvahy a zamilovaná pohodila hlavou a s bezbřehou láskou se zadívala do jeho neoholeného a opáleného obličeje.

„Můžeme odbočit z cesty a pokusit se najít další houby,“ navrhl a pohledem pátral v její tváři.

Dávno předtím, než uprchli z Osvětimi, přísahal, že ji bude chránit, zaštítí její život svým, udělá všechno, co bude v jeho silách, aby zapomněla na hrůzy tábora smrti, ale místo toho ji vláčel po nekonečných napůl prošlapaných stezkách, přežívali o houbách a bobulích, spali pod širým nebem a před živly ji chránilo jen jeho objetí.

Netušil, že Mala nepotřebuje nic než jeho ruku kolem ramen a vzduch, který s sebou nepřináší puch krematorií. Hlad byl to poslední, co ji trápilo – Osvětim ji naučila přežívat o kůrce chleba.

„Ne, nechci, abychom se teď zastavovali,“ namítla Mala. „Pojďme dál. Čím dřív dorazíme do vesnice, tím líp. Koupíme si nějaké jídlo a pro tebe civilní oblečení.“ Vrhla na svého milence rozpustilý pohled. „Když tě v tomhle uvidí partyzáni, tak tě okamžitě zastřelí.“

Edek v kapse nahmatal kousek roztaveného zubního zlata – strašidelný dárek od sonderkommanda, vězňů obsluhujících spalovací pece, který jim měl pomoct při útěku –, přikývl a přidal do kroku, jako kdyby ho kupředu poháněly jejich naléhavé, neslyšné hlasy: dostaňte se do bezpečí, vypovězte partyzánům svůj příběh, veďte je a vítězící Rudou armádu k tomuhle prokletému místu a pomstěte všechny nevinné oběti, které nás esesácké bestie přinutili spálit.

Esesácké bestie, jejichž uniformu má teď na sobě.

Edek přejel dlaní po tuhé šedozelené vlně a představil si okamžik, kdy tu nenáviděnou věc ze sebe konečně strhá a spálí ji na popel, aby z ní nic nezůstalo.

Mala se zastavila, aby si zavázala tkaničku. Edek jen pár kroků před ní se toužebně zahleděl na hory před nimi.

Ztracený v myšlenkách nepostřehl podtón smrtelného strachu v Malině hlase, když ho zavolala jménem.

„Edku.“

Jeho jméno se ozvalo zezadu, bylo to spíš zajíknutí přidušené děsem.

Otočil se s úsměvem – Copak, má lásko? – a ucítil, jak se mu při pohledu na její popelavě bledou tvář a vytřeštěné oči úsměv vytrácí. Zdálo se, že se v jejích zlatavých duhovkách zrcadlí všechna bolest světa a naráz ztratily třpyt.

Edek zůstal stát zcela bez hnutí a pomalu sledoval její pohled, měl pocit, že se při pohledu na dvě uniformované postavy, které soustředěně a rozvážně kráčely k nim, i on propadá do temné propasti.

Museli vyjít zpoza ohybu cesty, jen nebesa ví proč. Němci jen velice zřídka hlídkovali v téhle oblasti; Edka s Malou o tom ujišťovali sovětští váleční zajatci, kteří věděli o úspěšných útěcích svých druhů, i polští civilisté, kteří pracovali v táboře a s velkou radostí jim pomáhali utéct náckům pod nosem.

Šíjí mu proběhlo děsivé zamrazení. Edek se s bolestnou touhou zahleděl na les po jejich pravici, ale potom opět stočil pohled k blížící se německé pohraniční stráži. Hlavně jejich samopalů se oslnivě třpytily v červencovém slunci. Zíral na ně s hořkým zklamáním a do očí se mu vedraly slzy hněvu. Viděl až příliš mnoho spoluvězňů, které takové zbraně skolily, než aby v sobě hýčkal naději, že pohraničníci z tak malé vzdálenosti zázrakem minou a že se alespoň Male podaří mezi stromy uniknout krupobití německých kulek…

Vzala ho za ruku a pevně mu ji stiskla, a jako by mu četla myšlenky, se smutným pousmáním zavrtěla hlavou.

Vždycky byl snílek a ona vždy představovala hlas reality. V tu chvíli se spolu s těmi černými ústími hlavní realita prodrala i do jeho duše a tentokrát před ní nebylo úniku.

„Malo, prosím, odpusť mi… miluji tě.“

To byla úplně poslední slova, která mu vyšla z úst, než k nim oba Němci došli, rázně zasalutovali a zdvořile ho vyzvali: „Vaše doklady, prosím, herr unterscharführere.“

Kapitola 1

Osvětim, podzim 1943

Edek už to nedokázal snést. Ponuré uvědomění se mu vkrádalo do mysli spolu s prvními paprsky krvácejícího západu slunce, které rudě ozářily střechy vězeňských baráků, když se musel dívat, jak esesák Brück okovanou podrážkou vysoké holínky znovu a znovu dupe na vězňovu hlavu. Strážný už v té činnosti nějakou chvíli pokračoval; jeho oběť už se dávno přestala nejen bránit, ale i hýbat, ovšem esesák dál s nechutnou surovostí drtil vězňovu lebku jako rolník, který zabíjí potkana lopatou.

Koneckonců přesně za to esesáci vězně považovali – byli pro ně jen škodlivá havěť. Náckové se tím nijak netajili a dávali to nově příchozím najevo hned první den. Edek patřil mezi jedny z prvních politických vězňů, kterým se takového „uvítacího proslovu“ dostalo, když je v červnu 1940 oslepené sluncem a malátné vyhnali z transportu na nechvalně proslulou rampu. Do budoucích polských baráků toho dne dorazilo sedm set dvacet osm mužů. A toho dne také přestal existovat Edward Galiński, kadet námořnictva. Od toho okamžiku se z něho stal häftling, č. 531, vězeň odsouzený k těžkým pracím za…

Co přesně mu to polská sekce gestapa dávala za vinu? Od podpisu doznání uplynula už příliš dlouhá doba a podrobnosti se z Edkovy paměti stále víc vytrácely. Podezřele mile hovořící obrýlený německý oficír mu zdvořile vysvětlil, že aby mohl opustit sklepení gestapa živý, musí herr Galiński připojit vlastnoruční podpis pod nečitelný text v němčině a přiznat, že spolu s polskou inteligencí osnoval spiknutí proti Říši. Edek se mu snažil vysvětlit, že je syn obyčejného instalatéra a ani ve snu by ho nenapadlo stavět se na roveň intelektuální elitě, o podílu na jakémkoli jejím spiknutí ani nemluvě. Německý oficír chápavě přikývl, několikrát udeřil Edka pěstí do spánku, pečlivě si otřel ruku do kapesníku a poradil zatčenému, aby si to raději znovu rozmyslel.

Na konci týdne Edek ten papír podepsal.

Každý nakonec podepíše, vysvětloval mu mile onen gestapák, když zakládal Edkovu složku mezi řady a řady dalších šedých desek opatřených svastikou, které lemovaly stěny jeho nově zřízené kanceláře v tarnovské věznici. Za holým oknem namísto polských vlajek, které byly všechny staženy po německé invazi 1939, pleskaly o fasádu šarlatové prapory s hakenkreuzy. U poďobané zdi se červenaly louže krve. Stříleli u ní nepřátele třetí říše – převážně novináře a liberály, kteří agitovali mezi obyčejnými lidmi a mátli je řečmi v rozporu s oficiální propagandou. Gestapo se nejprve vypořádalo s těmi výmluvnými. Říkali pravdu příliš nahlas, což nebylo náckům po chuti.

Nacisti nelhali, jak se Edek dozvěděl od lidí, kteří s ním jeli ve stejném transportu do Osvětimi. Všichni tam mířili kvůli stejným proviněním. „Provinili jsme se tím, že jsme mladí a zdraví muži, schopní vzít do rukou zbraň a zorganizovat vzpouru proti těm nacistickým šmejdům,“ prohlásil jeden z nich a potáhl z cigarety s lhostejným pohledem upřeným do prázdna. U nohou mu ležel malý uzlík s osobními věcmi, které si každý vězeň směl s sebou vzít na nové místo výkonu trestu, jehož jméno eskorta zlověstně tajila. Mluvil potichu, protože výše zmínění nacističtí šmejdi ve stanici vystřídali polské policisty a seděli na lavici ve stejném vagóně jako oni, sledovali Poláky pichlavýma očima a štěkali na ně nadávky, kdykoli se vězni odvážili stočit pohled k oknu. „Úplně jim stačí, aby nás poslali někam hodně daleko od lidí na základě obvinění ze spiknutí,“ pokračoval ten muž. „Ženské s dětmi a staří pro ně nejsou hrozba. Právě proto je Němčouři nechávají na pokoji, alespoň zatím.“

Onen mladý muž se jmenoval Wiesław.

Teď, o tři a půl roku později, stál vedle Edka a díval se, jak esesácký bachař dupe na vězňovu hlavu. Edkovi stačil jediný kradmý pohled, aby věděl, že i Wiesław toho má po krk.

„Musíme se odsud dostat,“ zamumlal Edek polsky.

Byla to jen zlomyslná hříčka osudu a ryzí smůla, že ho esesák Brück zaslechl. Vmžiku se otočil a úplně zapomněl na svou nebohou oběť zadupanou do bláta.

„Zase mluvíte tím vaším svinským jazykem?“ Ztěžka dýchal. Na krku mu nad límcem s insigniemi SS pulzovala naběhlá žíla. „Chtěli byste na pár dnů do strafblocku, abyste si osvěžili pravidla?“

Edek se okamžitě se sklopeným pohledem omluvil. V kárné cele už strávil víc dnů, než dokázal spočítat. Měla velikost psí boudy, byla to betonová krabice bez oken, kde se člověk nemohl ani narovnat, jak byla nízká; k vykonávání potřeby sloužil špinavý kýbl v rohu a jídlo dostával jednou denně. Trest ale nepředstavovalo fyzické strádání, nýbrž naprostá izolace ve všepohlcující tmě, která pomalu, ale jistě doháněla člověka k šílenství. Po pouhých několika hodinách se do mysli začal vkrádat ochromující pocit, že je člověk pohřbený zaživa, a ani jek a křik nepomáhaly. Ať už ty přízračné cely navrhoval kdokoli, dal si hodně záležet, aby byly téměř zvukotěsně a potrestané nikdo neslyšel. Mohli jste v nich řvát do ochraptění, ale jen čtyři holé stěny vracely ochraptělý křik a ozvěna odpovídala na zoufalé prosby.

Ne, Edek neměl ani v nejmenším chuť se tam vrátit.

Esesák s rukama vraženýma v kapsách nakráčel k polské dvojici. Byl to mladý chlap jako oni, stěží starší pětadvaceti let. S tváří bez vrásek a jasnýma očima, ovšem s tím rozdílem, že měl tělo samý sval a hlavu neměl oholenou, ale pyšnil se módním sestřihem – na skráních a vzadu nakrátko, s jednou dlouhou hladkou vlnou spadající přes oko. Árijský pán světa, výlučně právem krve. Na rtech mu pohrával jízlivý úsměv.

„Co ti říkal?“ Stál těsně u Wiesława, téměř se ho dotýkal nosem a jeho bledé modré oči se dívaly na vězně bez mrknutí.

Edkův přítel se však nenadálým přátelským tónem nedal zmást.

„Obdivoval vaše hodinky, herr scharführere,“ vysvětlil vážným tónem kostrbatou němčinou. „Povídal, že nikdy tak krásnou práci neviděl.“

Edek se znovu odvážil dýchat. Na Wiesława bylo v tomto ohledu spolehnutí – jeho schopnost promptně vymyslet výmluvu v jakékoli situaci mu mezi vězni vynesla respekt.

Esesák ležérně zvedl ruku. Rudý západ slunce se zatřpytil ve zlatém ciferníku. Ukradl je některému z Židů, pomyslel si Edek, ale samozřejmě nahlas nic neřekl, jen se znovu omluvil za to, že mluvil svou mateřštinou.

Scharführer Brück si všiml krátkého vězeňského čísla na Edkově hrudi, pochopil, že je to táborový veterán, a velkoryse přešel jeho prohřešek mávnutím ruky.

Nestalo se poprvé, že ho vězeňské číslo nebo červený trojúhelník politického vězně zachránily před bitím nebo kulkou. Od chvíle, kdy esesáci přivezli do Osvětimi první Židy, platilo, že všechna nacistická ideologická nenávist se soustředí na ně. Poláci se naráz ocitli ve vyšším postavení kápů, stejně jako němečtí kriminálníci, kteří hrdě nosili zelené trojúhelníky našité na civilních šatech. Edkovi na té vítané změně k lepšímu nezáleželo a nemohl se ubránit soucitu s těmi chudáky, které likvidovali jen proto, že patřili ke špatné rase.

„Kam vy dva jdete?“ zeptal se esesák.

„Do Březinky, herr scharführere,“ odpověděl bez otálení Edek. „Z příkazu rottenführera Lubusche.“

„Lubusche? Kommandoführera v zámečnické dílně?“

„Jawohl, herr scharführere. Pomáháme tesařům na jeho rozkaz, kdykoli nám to přikáže.“

Edek se chystal vysvětlovat dál, ale Brück o ně ztratil zájem.

„Naložte tu smradlavou mrtvolu na káru,“ Brück ledabylým mávnutím ruky pokynul vězňům ke káře na odvoz mrtvol, která stála u zdi baráků a vršila se na ní hromada těl, „a padejte. Jste tady na práci, ne abyste očumovali hodinky.“

I když strážný vrčel a ušklíbal se, Edkovi neuniklo, že ho chvála potěšila. Ty hodinky opravdu musely být drahé. Edek se neubránil pomyšlení na muže, který se s nimi rozloučil těsně předtím než se životem, a udělalo se mu zle od žaludku.

Musíme se odsud dostat, tak to řekl Wiesławovi a myslel to vážně. Už měl po krk esesáků, co ukopou nevinné vězně k smrti; už měl po krk toho, že si přivlastňují majetek zavražděných. A víc než cokoli jiného už se mu zajídalo prokazovat úctu a podřízenost těm uniformovaným šmejdům, omlouvat se za to, že mluví polsky, strhávat čapku z oholené hlavy, kdykoli se některý z nich objeví nablízku, nechat si nadávat do podlidí a jako takový se chovat.

Kapitola 2

Březinka, ženský tábor

V přijímacím bloku vládl zmatek jako vždycky, když dorazili noví vězni, které za práskání bičů a hrubých nadávek hnali mezi baráky. Na rampě mnohé z nic netušících žen ještě stále doufaly. A právě tam se obvykle měly rozloučit s veškerou nadějí za přispění ran a štulců kápů a posměšného pokřikování esesáků.

Malu strašily vlastní vzpomínky na otřesnou zkušenost s rozřazováním, a tak trpělivě stála u stolu hlavní dozorkyně a čekala, až dokončí papírování. Vyděšený dav pozorovala očima plnýma bolesti.

Jako posel pověřený rychlým doručováním příkazů a oficiálních dokumentů mezi bloky, pokud zrovna nemusela pomáhat velitelce ženského tábora Marii Mandlové s úředničinou, se Mala už nemusela bachařů ani kápů bát. Páska se znakem laüferin na levém nadloktí, civilní oblečení a tmavě plavé vlasy svázané do uzlu ji na první pohled odlišovaly od ostatních nedobrovolných obyvatelek tábora. Ale přijímací blok nenáviděla ze všech nejvíc; na tom místě poslední jiskřičky naděje zadupali do země, ukončili minulé životy a spolu s kadeřemi vlasů je smetli na hromadu, jména zmizela a nahradila je čísla, navždy hrubě vytetovaná do ženských předloktí.

„Všechno svlíknout, vy špinavý svině! Schnell, schnell, schnell, hněte sebou, hněte sebou! Všechno dolů; ano, ty zaprasený kalhotky taky. Tak šup šup, holubičky.“ Ostré prásknutí biče, po němž následoval čísi vyděšený výkřik. „Přestaňte lelkovat a postavte se do řady, než se něco stane.“

Některé se stále vzpíraly, většinou vdané ženy z ortodoxních rodin. Plačtivě prosily nikoli za sebe, ale za svoje dcery, na jejichž cudnosti jim záleželo nejvíc: Se mnou si dělejte, co chcete, ale děvčata ušetřete, frau aufseherin! Otřesené, vyděšené dívky se s vytřeštěnýma očima třásly v ochranitelských náručích matek, aby je z nich vzápětí vyrvali. Smýkli jimi k nejbližšímu vězni, jenž měl službu, a ten se jich optal, „jestli se chtějí svléknout samy, nebo potřebují pomoc“, kterou jim velice ochotně poskytnou.

Ozval se hlasitý chechot jejich kumpánů. Ti úřadovali v sousední místnosti – v ohromné ratejně stály německy pečlivě rozestavěné židle, kam strčili nahé, ponížené a plačící dívky, aby je ostříhali strojky na dobytek.

Vzpomínka na holení patřila k těm nejhorším, které měla Mala na první den v Osvětimi. Do konce života na to nezapomene. Uplynul rok a půl od chvíle, kdy jí vězeň s červeným trojúhelníkem projel hrubými prsty tmavě plavé vlasy – Jako zlato! Taková škoda! – a nesouhlasně mlaskal, když kadeře Maliných vlasů padaly dívce na holá ramena, do klína a otevřených dlaní. Snad ze vzdoru, snad z touhy uchovat si kousek někdejšího já sevřela pramínek vlasů v pěsti a odmítla ho vydat, i když je nahnali do desinfekčního bloku. Svírala ho v ruce, i když ji namočili do vany plné zeleného a příšerně páchnoucího chemického roztoku, nepustila ho, ani když jí na oholenou, pálící a odřenou hlavu, do podpaží a klína sypali prášek, ani když ji strčili do zšeřelé místnosti, kde ze stropu zlověstně trčely blyštivé hlavice sprch. Později se Mala dozvěděla, že plynová komora vypadá úplně stejně. Naštěstí pro ni doktor SS na rampě potřeboval někoho, kdo ovládá jazyky, a ona mluvila plynně šesti. Ten den žádný plyn pro Malu, jen obyčejná sprcha. Základní potřeba, o niž měly vězeňkyně nouzi, jak měla brzy zjistit.

Ortodoxní dívky se s vlasy rozloučily s odevzdanou lhostejností. Tak jako tak by o ně brzy přišly; podle zvyku si židovská nevěsta o svatební noci oholí hlavu a dál si ji holí po zbytek života, na veřejnosti nosí turban nebo paruku a holá hlava jako v den narození jí zůstane až do smrti. Jenomže Mala nevyrostla v přísně nábožensky založené rodině. Její otec odmítal převládající názory ortodoxní židovské obce, že posláním ženy je být matkou a hospodyní a o všem podstatném se musí radit s náboženskými vůdci obce, a proto se její otec s celou rodinou odstěhoval z polského Brzeska do mnohem kosmopolitnějších belgických Antverp, kde ze své dcery vychoval sebevědomou a samostatnou mladou ženu.

V rozporu s ortodoxní naukou Pinkas Zimetbaum povzbuzoval Malu, aby získala nejlepší možné vzdělání, které si mohl dovolit, a když na rodinu dopadly špatné časy kvůli jeho rychle postupující slepotě, nepřestával Malu velebit a být jí vděčný, že místo něho živí rodinu. Konzervativní polští rabíni by jistě nikdy neschvalovali, aby mladá dívka pracovala ve známém a zavedeném módním salonu Maison Lilian, ale Pinkas ano. A nejen to. Dceři vštěpoval, že když bude vydělávat, nebude muset být závislá na něčí libovůli.

„Kdyby se mi něco stalo, Mally, dokážeš se o sebe postarat. Odvezl jsem tě do Antverp, abys mohla žít svůj život, jak ty sama chceš, ne jak považuje za správné obec. Budeš si moct najít a poznat lásku a nebudeš si muset vzít někoho, koho ti najde dohazovač. Nesnesl bych to pomyšlení – pomyšlení na to, že jsi nešťastná. Chci, abys byla svobodná a užívala si všeho, co svět nabízí. Jsi tak úžasné děvče, Mally. Úžasné děvče a svobodný duch, a na to jsem nesmírně hrdý. Nikomu nedovol, aby tě připravil o tvou svobodu.“

Jenomže nacisti vpadli do Belgie poté, co bez větší námahy schlamstli většinu Evropy a oproti Pinkasovi nedělali žádný rozdíl mezi ortodoxními nebo neortodoxními. Žid jako Žid, a jediný dobrý Žid je mrtvý Žid, nebo přinejmenším takový, který dře pro Říši – tak to viděli nacisti. A následovala obvyklá procedura – záchytný tábor v Melechenu, dobytčák, Osvětim a číslo 19880 vytetované do kůže.

Nejprve jí vzali svobodu, potom vlasy. To druhé už se Male podařilo získat zpět. Jednoho dne si vezme zpátky i to první, to si přísahala.

Teď se jako táborový veterán dívala vážnýma očima plnýma lítosti na nově příchozí, které stříhali jako ovce. Nemohla si pomoct a musela si prsty projet vlasy, ujistit se, že je má stažené, že se jí podařilo vyšplhat na pomyslný vrchol a že je v bezpečí před zneužíváním a likvidací. Přesto však v malém váčku v kapse sukně nosila ustřiženou loknu. Byla to připomínka svobody, kterou jí vzali, a přísahy, že si ji jednoho dne vezme zpět.

„Tohle je naprosto neuvěřitelné porušování lidských práv!“ křičela nějaká žena. „Nejsme kriminálníci. Jaký máte důvod nás sem odvléct a takhle s námi zacházet?“

Mala okamžitě zpozorněla, zaplavil ji strach a vrhla varovný pohled na ženu, která se odvážila promluvit. Ještě stále byla oblečená, velmi elegantně v tvídovém kostýmku a s koženými lakýrkami na nohou. Male neuniklo, že jedna z dozorkyň na ně zírá s nezdravým zájmem.

Odtáhla se od stěny, o niž se opírala, a popošla k výřečné ženě, která zjevně nepochopila, že v továrně na smrt nemají zmínky o lidských právech žádné místo.

Žena se odmítala nechat umlčet vyděšeným davem kolem sebe a její hlas nabíral na síle a přesvědčení. „Vystudovala jsem mezinárodní právo. V dějinách civilizovaných národů neexistuje žádný precedent, kdy by svobodní lidé byli nahnáni do táborů proti jejich vůli jako ovce na porážku. Požaduji okamžité vyrozumění zástupců mezinárodního…“

Rána obuškem jednoho z kápů přerušila její stížnost. S neosobní surovostí řezníka, který přivykl pracovní rutině a vykonává ji profesionálně, mechanicky a efektivně, mířil na temeno ženiny hlavy. Jako loutka, jíž někdo přestřihl vodicí provázky, se mu zhroutila k nohám.

„Je ta velkohubá děvka mrtvá?“ zjišťovala dozorkyně zpoza stolu. Ani na okamžik nezvedla pečlivě načesanou hlavu od papíru, na nějž zapisovala jména a čísla.

Kápo zacílil ostrý kopanec do ženina břicha. Celý blok uslyšel, jak jí z plic unikl vzduch, ale poslední kápova oběť se ani nepohnula.

„Jawohl, frau aufseherin,“ potvrdil nevzrušeně. „Postarejte se o ni.“ Pokynul svým dvěma poskokům. Další příkazy od uniformované dozorkyně nepotřeboval. Fungoval jako dobře promazaný stroj na zabíjení. Dřevěný obušek představoval odznak pověření SS snižovat počty nežádoucích osob. V prázdném pohledu jeho očí nebyla ani jiskřička soucitu.

Mrtvou bez jakýchkoli okolků svlékli donaha. V rohu místnosti už stály velké a vysoké pytle se zabaveným oblečením, a dvě ženy z Kanady – třídícího kommanda, které schraňovalo a přerozdělovalo zabavené věci – se tam hádaly o sako mrtvé. Mala se dívala, jak další vězeň holí zabité právničce kudrnaté vlasy, zatímco druhý jí prohledává tělesné otvory a pátrá po ukrytých cennostech.

„Jen dvě zlaté plomby,“ oznámil výsledek.

Vězeňský zubař už čekal opodál s připravenými kleštěmi.

Dozorkyně znenadání zafuněla. „Kráva pitomá! Zná někdo její jméno?“

„Helga Schwarzová,“ sdělil jí kápo poté, co se probral dokumenty, které ženy z Kanady nechaly ležet na podlaze – zajímalo je jen oblečení, ne identita další mrtvé Židovky.

„Doktorka Helga Schwarzová,“ opravila ho Mala sotva slyšitelně. „Byla doktorkou práv.“

Přinášelo jí podivný pocit uspokojení, když se dívala, jak dozorkyně do seznamu, který jí podala, dopsala titul mrtvé a dopřála zabité důstojnost alespoň po smrti.

Když Mala odnášela seznamy do kanceláře, kde měly být uloženy, neustále si opakovala jméno doktorky Schwarzové, aby si je vryla do paměti. Nacisté a jejich pohůnci ji zavraždili a okamžitě na ni zapomněli, byla pro ně jednou z bezpočtu dalších, ale pro Malu ne. Odnese její jméno z tábora, řekne světu, že doktorka Schwarzová zemřela jako hrdinka a až do konce bojovala za práva spolutrpících.

Kapitola 3

Osvětim

Stejně jako vždy uprostřed odpoledne táborová zámečnická dílna vřela činností. Stroje burácely a hučely; tu a tam na betonovou podlahu dopadla ve třpytivém vodopádu sprška jisker. U bot kápů obklopených oblakem důležitosti se hromadily kovové špony, procházeli dílnou, jejich zhrublé prsty přejížděly po úchopech obušků, pronikavým pohledem pátrali po sebemenší zámince, aby mohli někoho přetáhnout přes záda. Vzduch byl plný těžké vůně železa a oleje.

Po zběžné prohlídce Edek odhodil do dřevěné bedny železný díl, který právě vyrobil. Ten den dvoustý sedmdesátý sedmý, jak si s nechutí uvědomil. Nevadilo mu vyrábět zámky, ale jednoho dne jim jeden z kápů – malý zlomyslný Němec se rty trvale zkřivenými ve škodolibém úsměšku – sdělil, kam jejich výrobky putují. A všem se v ten okamžik sevřel žaludek odporem, protože přispívali k hladkému fungování hrůzné nacistické mašinérie.

„Pro vězení gestapa, holoubci,“ prohlásil Karl vesele. Z jeho nenávistného úsměvu bylo zřejmé, že má ďábelskou radost z jejich ohromeného, zaraženého mlčení. „Pomáháte zavírat vlastní lidi. Měli by vám poděkovat, až sem dorazí, o čemž nepochybuju. Pokud se dostanou až sem.“

Karl byl profesionální zločinec a do Osvětimi ho poslali na převýchovu. Edkovi připadalo nepochopitelné, že německý soudní systém z výlučně rasových důvodů staví vrahy, násilníky a zloděje výš než je, někdejší obyčejné civilisty, kteří nikdy neporušili zákon. Podle pokřivené nacistické logiky bylo možné reichsdeutsche kriminálníky převychovat; oproti tomu Poláci, sovětští váleční zajatci a Židé patřili do koncentračních táborů.

V tichu uprostřed noci Edek často nemohl spát a pátral v paměti po okamžiku, kdy se svět obrátil vzhůru nohama, kdy zločinci začali být uctívaní jako hrdinové, ze svobodného tisku se stala propagandistická mašinérie, narcistický a krutý diktátor začal být zbožňován jako spasitel národa. Ničeho se ale nedobral. A potom přestal přemýšlet úplně. Jeho smysl pro spravedlnost to příliš pobuřovalo; nutilo ho to třást se spravedlivým hněvem; plýtvat silami na vzdušné zámky se v Osvětimi rovnalo vstupence do plynu.

„K čemu se to upínáš?“ vyzvídal hlasem ztěžklým spánkem jedné noci Wiesław. Sdíleli buňku a Edkovo převalování ho muselo rušit. „Plýtváš vzácnými silami pro nic za nic. Pomůže ti snad porozumění logice světového řádu přesvědčit esesáky, aby tě pustili? Bez šance. Tak se přestaň vrtět a vzdychat a chrápej. Na místě, jako je tohle, na takový věci musíš zapomenout, abys přežil. V daný situaci je nutný vědět, kdo z esesácký kuchyně šmelí s chlebem a vymění ho za cigarety, a který z kápů ti nerozbije hubu, když strávíš na latríně víc než minutu. To jsou vrcholně důležitý věci. A všechno ostatní je vedlejší.“

Dvě stě sedmdesát osm. Edek poznamenal číslo na papír a pomyslel na extra příděl tuřínové polévky, kterou dostane, když vyrobí pět set součástek – z rozkazu nového kommandanta šlo o odměnu za překročení denní kvóty. Ten starý volil jinou metodu: vězně, kteří nedokázali kvótu plnit, posílal do krematoria.

Dvě stě sedmdesát osm součástek pro dvě stě sedmdesát osm zámků, které uzamknou dvě stě sedmdesát osm lidí v přízračných kobkách gestapa páchnoucích krví a smrtí. Chápání se za prvé vymykal už samotný počet – fakt, že nacisté potřebují uvěznit tolik lidí. Edek se rozhlédl kolem sebe a všiml si, že konečně lidí přibývá. Osvětimská krematoria do té chvíle spolykala stovky tisíc – možná milionů – lidí a Edek zůstával nezvratně přesvědčený, že tenhle lágr není jediné místo, kde jsou lidé vražděni jen za to, že jsou nesprávné národnosti.

Výkřik posla – „Pošta pro rottenführera Lubusche!“ – Edka vytrhl z pochmurných úvah. Otřel si olejem zašpiněné ruce do kusu hadru, převzal od chlapce dopis, téměř vděčný za to vyrušení.

„Utíkej. Předám mu to,“ slíbil chlapci. „Herr rottenführer je u sebe v kanceláři. Stejně jsem tam měl namířeno.“

U vchodu do kanceláře kommandoführera pokuřovali dva kápové. Když zahlédli pohyb za rohem baráku, oba ztuhli strachem, ale jakmile uviděli, že je to jen vězeň, napětí v jejich ramenou povolilo a pokračovali v klevetění o nejnovějším dění v Osvětimi.

Edek se přede dveřmi zastavil, sundal si pruhovanou čepici z hlavy, upravil si mundúr a zaklepal.

„Vstupte.“

Rottenführer Lubusch, jejich přímý nejvyšší dohlížitel, cosi psal za stolem. Byl to mladý muž, který vypadal starší kvůli zadumanému a podivně posmutnělému pohledu modrých očí; typ člověka patřícího do zaprášené knihovny slovutné starobylé univerzity, a ne do zámečnické dílny v Osvětimi. Všechno na něm – jemné ruce s dlouhými, štíhlými prsty, nevtíravá vznešenost, spíš vrozená než získaná, dokonce i pěšinka vpravo v tmavých vlasech, ostrá jako řez břitvou – se tlouklo s esesáckou uniformou, kterou měl na sobě. Lichotila postavě a byla elegantní, ale slušela mu stejně jako pruhovaný mundúr polským intelektuálům. Snad právě proto se Lubusch neustále škrabal pod límečkem a nespokojeně se ošklíbal, stěžoval si na kousavý materiál nebo na mýdlo používané v prádelně. I jeho kůže uniformu odmítala, nebo o tom byl alespoň Edek přesvědčený.

Rázně zasalutoval – zdravit tohoto konkrétního esesáka mu nevadilo – a přiblížil se k Lubuschovu stolu.

„Pošta pro vás, herr rottenführere. A čísla z výroby za první polovinu dne. Dnes jsem byl pověřen rozdáváním oběda…“

Lubusch už ho ale neposlouchal. Jakmile poznal drobné, úhledné písmo na obálce, nedočkavě po ní chňapl, vytrhl ji Edkovi z ruky a otevřel ji. Hřejivý úsměv, který mu zvlnil rty, ho úplně proměnil.

„Víte, kam to patří.“ Aniž by vzhlédl od čtení, mávnutím ruky pokynul Edkovi směrem ke kartotéce a očividně úplně zapomněl, že výkaz musí před založením orazítkovat a podepsat.

Edek se v duchu vědoucně usmíval, když z kartotéky vytahoval zásuvku se složkami za poslední měsíc, úmyslně pomalu jimi procházel, aby Lubuschovi poskytl soukromí. Lubusch se vždycky choval slušně, ale poté co zhruba před rokem odjel na dovolenou a vrátil se s tenkým zlatým kroužkem na prstě, jeho zacházení s vězni roztálo, a dokonce jim za zády kápů začal pomáhat.

Edek otálel tak dlouho, jak považoval za přiměřené, a potom si co nejtišeji odkašlal, nadechl se a obrátil se čelem k Lubuschovi. Jsem já to ale pitomec, herr rottenführer! chystal se říct. Váš podpis a razítko…

Ztuhl na místě, paralyzovaný tím, co uviděl.

Lubusch nepřestal svírat dopis, ale obličejem spočíval na zkřížených předloktích položených na stole. Vypadal, jako kdyby ho někdo právě zastřelil. Ležel naprosto bez hnutí až na prsty volné ruky, které se v bezmocném zoufalství svíraly v pěst a rozevíraly.

Zděšený a zmatený Edek udělal krok ke dveřím; otevíral a zavíral ústa, neschopný ze sebe vydat hlásku, a horečnatě pátral pohledem po kanceláři doslova po čemkoli…

Karafa s vodou! Pospíšil si přes místnost, popadl ji za hrdlo a málem polil vyšívanou dečku – nepochyboval, že ji Lubusch dostal jako dárek od manželky. Nalil vodu do sklenice, po špičkách došel ke stolu a co nejtišeji ji postavil k ruce esesmana.

„Trochu vody, herr rottenführere?“ zeptal se potichu.

Ať už nepředstíraná účast v Edkově hlase nebo gesto samotné způsobilo, že se Lubusch přestal ovládat. Ramena se mu otřásala tichými, zoufalými vzlyky, které se Edkovi zakusovaly do srdce a rvaly je na kusy, jako kdyby trpěl on sám.

Najednou si Edek vzpomněl na kápa na chodbě, přiskočil ke dveřím a rychle zamkl. Klíč přinesl Lubuschovi. Stejně jako předtím sklenici vody ho jemně přistrčil k bledé ruce kommandoführera, k jeho třesoucím se prstům. A potom se u pracovního stolu esesmana postavil do pozoru a stál tam nehybný jako socha, střežil svého velitele mlčky a důstojně.

Musela uplynout nejméně celá minuta, než Lubusch konečně zvedl hlavu a pomalu si otřel oči hřbetem ruky. K Edkovu údivu se za slzy vůbec nestyděl a nijak se nenamáhal skrývat zranitelnost. Zůstal sedět s pohledem upřeným do prázdna, modré oči se třpytily slzami a v té nenadálé zranitelnosti vypadal téměř vznešeně a překvapivě lidsky.

Edek pátral po příčině jeho žalu a vrhl kradmý pohled na dopis, čehož ihned litoval.

„…kdybys jen věděl, jak hrozně to bolí, když se na mne neustále dívají jako na podřadného člověka. Zrovna včera hokynář – hokynář! – měl tu drzost se mě vyptávat kvůli mému přízvuku. Zatímco jsem se s ním dohadovala, někdo přivolal policistu; a ten zase gestapo. Kdybych u sebe neměla Tvou fotografii a všechny dokumenty včetně oddacího listu, bůhvíkam by mě odvedli. Hokynář se pak omluvil; vysvětloval mi, že jen konal svou občanskou povinnost. Myslel si, že jsem uprchlá cizinka. A to je jen jedna věc z těch, které mě v nedávné době potkaly. A Tys tvrdil, že pro mě bude v Německu bezpečněji. Nikdy jsem neměla odjíždět z Polska! Všichni mě tady nenávidí, nenávidí mě jen proto, že jsem…“

Edek odvrátil zrak. Nemusel číst dál, všechno bylo nad slunce jasnější.

„Jak se jmenujete, Galiński?“

Edek na něho překvapeně pohlédl. Ne kvůli oslovení – Lubusch všem v dílně říkal příjmením, nikdy ne číslem – ale kvůli nečekané důvěrnosti té otázky.

„Edek – Edward,“ opravil se ihned.

Lubusch se pousmál. „Vážně?“

Edek přikývl na souhlas, poněkud překvapený průběhem rozhovoru.

„Já také. Jak to píšete? S dvojitým w?“

„Ano, s dvojitým.“ Edek si uvědomil, že se také usmívá.

„Moje žena je Polka.“ Jeho jmenovec mu právě přiznal, co už se dovtípil.

Edek znovu přikývl. Nevěděl, co na to říct. Ani „to je báječné“, ani „to mě mrzí“ mu nepřipadalo jako vhodná odpověď, a tak vyhrkl první, co ho napadlo: „Netušil jsem, že se smíte ženit s Polkami.“

„Oficiálně ne.“

„Ale i tak jste to udělal.“

Lubusch jen vyhýbavě pokrčil rameny. Očividně to bylo bolestné téma, nijak zvlášť se mu nechtělo o tom mluvit. „Upřímně řečeno mi rasové zákony vždycky připadaly směšné.“

Edek překvapeně zamrkal. Slyšet to z úst esesmana, byť sebevíc shovívavého, byla naprostá novinka.

„Jste ženatý, Edku? – Nevadí, když vám budu říkat Edku? Nebo vám tak smějí říkat jen přátelé?“

„Vůbec ne, herr rottenführere. Edek je mnohem lepší než häftling 531.“

„Myslím, že je to pravda.“

„A ne, nejsem ženatý.“

„Máte nějakou dívku, která na vás doma čeká?“

Kdo by vydržel čekat tak dlouho? chtělo se mu odpovědět.

„Ne, herr rottenführere,“ řekl nahlas.

Lubusch chvíli zamyšleně zíral před sebe.

„Koho u vás považují za méněcenné?“

„Židy, myslím. Hodně lidí je nemá rádo.“

„A co vy?“ vyzvídal Lubusch dál.

„Lidi mám rád nebo nerad podle toho, jací jsou, ne podle rasy nebo víry.“

„Takže kdybyste se zamiloval do Židovky, oženil byste se s ní?“

„Oženil.“

„Dobrá. Řekněme, že byste si ji vzal, ale vaši krajané by se k ní chovali hrozně, protože – jak jste sám řekl – většina lidí ve vaší zemi nemá Židy ráda a ona by byla velice nešťastná…“ Odmlčel se, jako kdyby opatrně zvažoval slova, jež řekne. „Co byste dělal?“

„Odvezl bych ji někam, kde by byla šťastná,“ odpověděl Edek bez váhání.

„Řekněme, že byste sloužil v armádě…“

„To bych musel zběhnout.“ Ani nemrkl.

Lubusch se na něj upřeně zadíval. „Takže byste dezertoval?“

„Kvůli ženě, již bych miloval… ano.“

„Zastřelili by vás, kdyby vás chytli.“

Edek jen pokrčil rameny. „Stálo by to za to. Moje milovaná by si mě aspoň pamatovala jako hrdinu, co kvůli ní riskoval všechno, ne jako zbabělce, co…“ Zarazil se v půli slova, ale i tak příliš pozdě.

Ochromený strachem natolik, že nedokázal myslet, se Edek odvážil podívat na Lubusche a ke své nemalé úlevě uviděl, že se esesman dusí smíchem. To bylo to poslední, co čekal.

„Žádný strach, nehodlám vás postavit ke zdi a dát vás zastřelit, protože jste mluvil pravdu. Myslím, že jsem to potřeboval slyšet.“

„Nemluvil jsem o vás.“ Edek se zoufale snažil zachránit situaci. „Mluvil jsem jen čistě teoreticky…“

„Jen teoreticky, samozřejmě.“ Lubusch vypadal, že ho Edek opět pobavil. „Jak jsem říkal, žádný strach. Nejsem šílenec. Viděl jste mě někdy vyšilovat?“

„Ne, herr rottenführere.“

„A kam byste šel?“

Edek chvíli přemýšlel. „Nejspíš do Holandska,“ hlesl nakonec. „Slyšel jsem, že tam se ke všem přistěhovalcům chovají nejlíp.“

„A kdyby bylo Holandsko okupované?“

„Tak asi do Anglie.“

„A jak byste se tam dostal?“

„Určitě by se našel někdo, kdo by nás tam za určitý obnos propašoval. Neodpykávají si hoši z francouzského odboje tady trest právě za to?“

Lubusch přikývl. Oči se mu víc rozzářily; uštvaný výraz se vytratil. Obvykle bledý obličej mu trošku zrůžověl. Edek pochopil, že se v jeho nitru sváří nesmiřitelné síly, že svádí vnitřní boj, v němž uniforma a povinnost pomalu prohrávají s láskou k polské dívce, která mu vyšívá dečky a dopisy podepisuje s nehynoucí láskou, navždy Tvá, A.

„Běžte a obstarejte oběd pro vaše kommando,“ vybídl ho Lubusch po chvíli, jako kdyby se právě upamatoval, kdo je. „A všem dejte dvojité porce. Výkazy jsou dnes výjimečně dobré.“

Edek sáhl po klíči a v duchu se usmál při pomyšlení, že Lubusch o denní výkaz ani okem nezavadil. Byl na cestě ke dveřím, když za zády uslyšel tiché „děkuji vám“.

„Já děkuji vám, herr rottenführere,“ odpověděl.

Děkuji vám, že jste si uchoval lidskost ve světě, který je hrdý na svou bezcitnost.

Kapitola 4

Březinka

Malina ruka se špačkem tužky zaváhala nad formulářem. I přes malá železná kamínka v pokoji sester za zvlášť chladných dnů viděla, jak se jí dech sráží u úst. Revier – komplex nemocničních baráků pro vězně – měl na hony daleko pohodlí táborové úřadovny, kde Mala obvykle pracovala, ale nikdy si nestěžovala. Pomyšlení, že pomáhá spoluvězňům, ji hřálo víc než jakékoli ústřední topení na světě.

Maria Mandlová, velitelka ženského tábora a Malina bezprostřední nadřízená, zůstala na Malu užasle zírat, když ji požádala, aby jí přidělila tuhle práci navíc ke všem ostatním povinnostem, jež už měla.

„Žádáš, abych tě přidělila k rozřazování vězeňkyň? Proč? Budeš muset trávit hodiny v nevytápěných barácích, kde je to samá choroba a veš.“

„To nevadí, frau lagerführerin. Znám tábor lépe než kdo jiný a znám i vězeňkyně. Myslím, že je dokážu přiřadit k různé práci podle jejich schopností lépe než někteří z kápů, kteří jen napíšou jméno vedle práce, aniž by se obtěžovali zjišťovat, jestli se na tu práci hodí.“

„Musí se hodit na jakoukoli práci,“ odsekla Mandlová, na kterou Malino zdůvodnění neudělalo žádný dojem. „Práce je jediný důvod, proč je jim dovoleno žít. Žijí, aby pracovaly a přispívaly tak ke konečnému vítězství. Pokud pracovat nechtějí – nebo tvrdí, že nemohou –, máme pro ty, co se vyhýbají povinnostem, zvláštní místo.“

Plynovou komoru. Male ztuhly rysy v obličeji.

„Máte jako vždy naprostou pravdu, frau lagerführerin,“ odpověděla Mala, „ale chtěla jsem tím říct, že by jistě bylo chytřejší přidělit švadlenu k šití než ji poslat drtit štěrk. Bývalí stavební dělníci jistě odvedou lepší práci při výrobě gumy v továrnách Buna v pobočném táboře Monowitz než francouzské prodavačky. A doktoři a sestry určitě uplatní své schopnosti mnohem lépe při péči o nemocné než při vynášení latrín v scheisskommandu. Souhlasíte se mnou, že?“

Byla to samozřejmě jen řečnická otázka, protože Mala už dávno pochopila, že i sebeneprůstřelnější logika nemá v temném stínu Osvětimi místo. Účelem tábora nebylo přimět nepřátele říše pracovat; byla to továrna na smrt, kde „nepřátele“ likvidovala těžká práce, hlad a nemoci. A právě proto kápové, kteří měli přerozdělování vězňů na starosti, nacházeli zvrácené potěšení v přiřazování vězňů k práci, na kterou se vůbec nehodili a fyzicky nebo duševně nestačili. Městské dívky zvyklé pracovat pro módní časopisy se octly u škrabání brambor v kuchyni; šperkařské učně s jemnýma rukama poslali drhnout prádlo; hudebníky naveleli za volanty nákladních aut a bývalí řidiči náklaďáků museli asistovat esesáckým doktorům, aniž by měli byť jen mlhavé tušení, co dělají.

Bylo hloupé doufat, že Mandlová pochopí, že je to nesmysl, ale k Malinu překvapení jí velitelka ženského tábora dala za pravdu.

První den jakožto osoba pověřená přiřazováním Mala se zářivým úsměvem plným naděje nakráčela do špitálního baráku; teď seděla nad seznamem s očima zarudlýma vnitřními mukami a proklínala se za to, že na sebe naložila břemeno zodpovědnosti rozhodnout, kdo bude žít – a kdo zemře. Zůstala jen dvě vhodná místa v Kanadě, kde bylo oblečení víc než dost, v bezpočtu kufrů se dalo najít jídlo, drahokamy a zlato zase ukrýt v ústech a později vyměnit za něco k jídlu. Všechna ostatní místa byla venku. Přidělení k aussenarbeit v podstatě znamenalo rozsudek smrti a v drsné polské zimě zvlášť.

Mala se otřásla pokaždé, když doručovala strážným zprávy a zahlédla vychrtlé ženy v rozedraném oblečení, které zvedaly kameny, co musely vážit stejně jako ony, nosit je přes pole, kde je jiná pracovní jednotka drtila na štěrk na stavbu silnic. Pokud nepracovaly dost rychle a kápové byli nespokojení, bili je a nadávali jim. Pokud náklad upustily nebo se pod jeho vahou zhroutily, zastřelili je nebo je zadávili esesáčtí psi. Nejsilnější vydržely takhle dřít pro Reich pouhých pár týdnů; slabší padaly jako mouchy během několika dnů a některé dokonce i za několik hodin. Spoluvězeňkyně z jejich pracovního komanda je večer co večer nosily do tábora – bizarní průvod mrtvých a skoro mrtvých procházel branou tábora za jásavých tónů táborového orchestru.

Mala se zmučeným pohledem podívala ven z malého okna, za nímž zlověstně kvílel vítr, a málem pomýšlela na to, že místo jména jedné z těch odsouzených k smrti napíše své. Jenomže by to k ničemu nebylo; Mandlová se postupem času stala až příliš závislou na Maliných službách. Dokonce i velitel tábora Hössler, nadřízený Mandlové, si jí velice považoval, a kdykoli mu přinesla do kanceláře nějaké dokumenty, podstrčil jí do kapsy francouzské doutníky – „Vyměňte je za sýr a máslo; v zimě jsou to dvě nejdůležitější věci, které vás zahřejí.“ Nikdy by ji nenechali odejít. Byla k nim přikovaná důkladně a pevně.

Stasia, vězeňská doktorka, strčila hlavu do dveří a vytrhla Malu z temných úvah. „Ještě pracuješ, Mally?“

Mala na ni vrhla všeříkající pohled; vyplňovat seznamy smrti bylo to poslední, co chtěla dělat.

Stasia vklouzla do místnosti a neslyšně za sebou zavřela. Polská lékařka měla na prsou našitý výmluvný červený trojúhelník politického vězně, který hrdě nosila. V táboře proslula mezi vězni tím, že se často dostávala do sporů s doktory SS. Bylo hodně zvláštní, že jí její otevřenost a bystrá mysl vysloužily respekt i u jejích německých „kolegů“. Většinou vyhověli jejím požadavkům na řádné léky a zdravotnický materiál, které bezesporu zachránily mnoho životů. Tvářila se přísně, vypadala, jako kdyby se neustále mračila. Její tenké, bledé rty jen velice zřídka zvlnil úsměv, ale její skutečnou povahu prozrazovaly její oči. Teple hnědé a zářivé. Sálal z nich soucit a touha pomáhat víc, než byla její povinnost. Svléknutím bílého pláště její práce nikdy neskončila. Stasia byla neustále ve službě a připravená vyměnit svůj příděl jídla za život zachraňující tubu léků. Nikdy si nestěžovala na zdvojené směny, když špitální baráky zaplavil příliv pacientů.

„Mally, poslouchej mě,“ zašeptala naléhavě. „Rita, ta sovětská holka, pro kterou jsem tě žádala propašovat cardiazol, musí jít do Kanady. Právě jsem se dozvěděla, že má chlapce v sonderkommandu.“

„Aha, odklízeči mrtvol.“

Fakt, že sonderkommando bylo v táboře považované za prominenty kvůli privilegovanému postavení, byl děsivý a podivný zároveň. Na jejich přízračnou práci se nikdo dobrovolně nehlásil. A kdo jim s čistým svědomím mohl něco vyčítat? Stačil jediný pohled na strašidelný výraz těch podsaditých vězňů, kteří dupali kolem krematorií ve vysokých gumácích, aby odradil i ty nejotrlejší. Dělali prokletou práci, den co den odváděli celé rodiny do plynových komor, museli poslouchat křik a bušení na vzduchotěsné dveře, které postupně slábly, až nakonec utichly úplně, a potom vytahat mrtvá těla tyčemi s dlouhými háky na koncích – některé páry se i ve smrti objímaly tak pevně, že je téměř nešlo od sebe odtrhnout. Vršili je do průmyslového výtahu; pokládali je na podlahu, aby jim zubaři mohli vytrhat zlaté korunky a prohledat tělesné otvory, jestli v nich nemají ukryté cennosti, vyskládali je systematicky na pojízdné vozíky, aby je svrhli do žhnoucího pekelného chřtánu; hadicemi myli pěnu, krev, výměšky a moč z podlah plynových komor a čekali, až uschne, než tam přivedou další skupinu. Cyklon-B, jedovatý plyn na bázi kyanidu, který SS používalo k hromadnému vraždění, se ve vlhkém prostředí špatně rozptyloval.

Sonderkommando při čekání kouřilo, většinou mlčky. Taková práce v lidech vyvolávala touhu vrhnout se na elektrické dráty, ne si poklábosit. Výměnou za jejich přízračnou práci je SS drželo v teple a pohodlí v buňkách pro dva v krematoriích; dostávali dost jídla a především alkohol; za odměnu dostávali návštěvu v osvětimském nevěstinci. Poslední zmíněné privilegium se ovšem vztahovalo jen na nežidovské vězně. Ne že by na tom záleželo. Podle dívek pro potěšení muži ze sonderkommanda většinou chtěli jen složit hlavu do teplého ženského klína a v tichosti se vyplakat, zatímco je děvče hladilo po oholené hlavě. Oddíl nosičů mrtvol. Sonderkommando mělo největší množství sebevražd v celém táborovém komplexu.

„Přesně tak.“ Stasia se usadila na kraj rozviklaného stolu, který ani nevrznul na protest. Jak jen jsou všichni vyhublí, pomyslela si Mala a zadívala se do bystrých očí lékařky, za nimiž neustále vířily myšlenky. Spřátelila se s Malou jako první, dřív než kdokoli jiný. Mala teprve později zjistila, co stálo za takovou přátelskostí: Stasia patřila k „organizaci“, jak se hnutí odporu v táboře říkalo. Šlo o ty, kteří se odmítli podřídit esesáckým pořádkům. „Každopádně,“ pokračovala, „teď když je Rita skoro uzdravená, musíš ji přidělit ke Kanadě. Dokáže určité věci dostat ven, aby se daly později vyměnit za to, co bude potřeba. A neboj, je naprosto spolehlivá. Mockrát jsem s ní mluvila, když jsem ji ošetřovala. Je Rudoarmějka, takže ideologicky zpracovaná. Jistě si umíš představit, jak moc nenávidí nácky, kteří ji a její druhy ve zbrani zajali. Prvotřídní materiál pro hnutí odporu.“

Mala po ní střelila pohledem a neubránila se pousmání. Mluvení v hádankách a utajování smyslu mezi řádky se kvůli podvratné činnosti stalo Stasiinou druhou přirozeností.

„Dostaneš za to svůj díl; všechno je už zařízené,“ doplnila vězeňská doktorka. Hýbaly se jen její rty, zbytek obličeje zůstával naprosto nehybný. Ani jednou nemrkla a její oči vysílaly vzkaz, který nechtěla svěřit slovům: Potřebujeme to, Malo. Tohle je otázka života a smrti pro nás všechny, nejen pro jedinou vězeňkyni.

Mala to pochopila. Nepatřila sice k „organizaci“, ale pomáhala jí, kdykoli mohla.

Stasiin výraz roztál, když uviděla, jak Mala napsala Ritino jméno na úřední seznam. Doktorka okamžitě z kapsy vytáhla sulfonamidy, pět kousků chleba, hrst cigaret a zlatý prstýnek. „Za tvou námahu. Vím, že bude obtížné vysvětlit, proč dostala nejvíc košer místo sovětská Židovka, a ne některá volksdeutsche.“

„Lagerführerin Mandlová se mě zase tolik nevyptává. Nemyslím, že by ji to zajímalo.“ Mala nastrkala zboží do kapes a v duchu už je přerozdělovala mezi vězeňkyně, se kterými se později setká.

Na Malině seznamu návštěv byli i Stasiini druhové a družky z hnutí odporu. Byli to lidé, kteří se v rozporu se zdravým rozumem pořád potají vzpírali systému prostě proto, že by jinak sami se sebou nemohli žít. Jako Mala. Všichni jí říkali, že je jako jedna z nich, a pro Malu to byla ta největší pochvala.

*

Před jedním z baráků mužského tábora Mala zpomalila a nakonec zůstala stát. Opřela se o oprýskanou zeď a zapálila si cigaretu, aniž by byť na okamžik spustila oči ze širokého, otevřeného prostoru před sebou. V Osvětimi-Březince člověk nikdy nemohl být příliš ostražitý. Nebezpečí číhalo doslova všude; vzduch páchl po spáleném mase a seškvařených vlasech.

V okamžicích, jako byl tenhle, v duchu děkovala za vojenský výcvik, kterého se jí dostalo v Hanoar Hatzioni – jedné z antverpských židovských mládežnických organizací. Tamní židovská obec malovala čerta na zeď, ještě když Hitler stále sliboval světový mír. Zatímco zbytek světa Hitlerovi jeho plané sliby baštil, členové Hanoar Hatzioni pochodovali v útvaru a plížili se v zákopech po břiše, děvčata a chlapci byli od sebe k nerozeznání v těžkých botách a jezdeckých kalhotách – děti se připravovaly na válku, k níž dospělí zůstávali slepí. Ve dne Mala pilně studovala, aby byla chytrá; po večerech a o víkendech dřela ještě víc, aby byla silná, aby až přijdou nacisti, se jim mohla postavit jako voják a nebyla třesoucí se jehně, které odvedou na porážku. Mala byla z hloubi duše naprosto přesvědčená, že právě výcvik jí v konečném důsledku pomohl v táboře smrti tak dlouho přežít; naučili ji čerpat sílu z nenávisti druhých, vytyčit si cíle a dosahovat jich těmi nejvýhodnějšími způsoby. Jak přelstít esesáky v jejich vlastním doupěti, což dělala právě teď.

Žebřík vedoucí na střechu se začal pod čísi vahou mírně chvět. Trvalo dlouho, než se v jejím zorném poli objevily tesařovy boty, tmavomodré nohavice a za nimi tesař – vysoký, prohnaně vyhlížející Slovák s červeným trojúhelníkem politického vězně na hrudi. Pavol se dostal do Osvětimi za padělání pasů a považoval za velkou křivdu, že se někdo opovážil zpochybnit počestnost jeho podnikání. Tvrdil, že pasy byly vlastně pravé, kupoval je za tvrdě vydělané peníze od rodin zesnulých, které pro ně tak jako tak neměly žádné využití stejně jako sami nebožtíci.

„Komu jsem svým nevinným podnikáním ublížil?“ stýskal si Pavol s výrazem upřímné sebelítosti. „Pan Žid potřebuje pas, aby mohl utéct ze země; rodina právě ztratila živitele a potřebuje peníze; je to čistě otázka nabídky a poptávky a já jsem byl jen prostředníkem mezi oběma stranami. A agent gestapa mě obvinil z falšování dokumentů! Pffff! Nikdy v životě jsem nic nezfalšoval. Jen jsem do pasu vlepil novou fotku. Dokonce ani jméno jsem nezměnil. Dobrá, tak jen kousek razítka, co bylo přes fotku, jen malinkatý kousíček. Ale pas i jméno v něm uvedený byly pravý!“

Zdálo se, že osvětimský převýchovný program v tomto konkrétním případě selhal, protože Pavol nejenže se odmítal vzdát staré role „prostředníka“, ale proměnil místní obchodování ve výdělečný podnik. Na místě, kde lidé umírali hladem jako mouchy, to dokazovalo jeho mírně blahobytné břicho.

Okamžitě otevřel náruč na uvítanou. „Malo! Ty jsi balzám na moje bolavé oči!“

Mala, aniž by spustila pohled z prostranství, se přitiskla k jeho hrudi a objala ho kolem krku. Jakýmkoli zvědavým očím se tak naskytl zcela nevinný obrázek – párek milenců, oba z privilegovaných oddílů, kradou objetí a letmý polibek mezi pochůzkami. Trest za takové počínání byl v tom nejtvrdším případě výprask, ale Mala už se vypracovala na chráněnkyni Mandlové. Žádný kápo nebyl tak hloupý, aby ji nahlásil. Užitečné postavení, to tedy ano.

„V kapse,“ zašeptala mu do ucha při přivítání. „Sulfonamidy, jak jsi chtěl.“

Mala měla podezření, že Slovák nebyl jen padělatel, ale také zloděj; sotva někdy si všimla, když jí z kapes vybíral zboží. Kapsář s morálním kodexem – nikdy si nevzal nic, co by mu nepatřilo.

„Jsem tvým dlužníkem, Mally,“ špitl jí Pavol stejně tiše do ucha, strniště na jeho tváři ji trochu poškrábalo, na mrazu jen šimralo.

„Kluk se svrabem moc děkuje.“

Ucítila, jak jí citelně poklesla kapsa, když jí do ní vložil zboží výměnou.

„A to je ode mě, osobně,“ dodal a ukázal jí několik dlouhých hřebíků, než rychle zmizely v její kapse.

„Šlohnul jsem je dneska ráno.“ S plachým úsměvem trhnul hlavou směrem ke střeše, kterou měl opravovat.

Mala se usmála a v očích se jí zatřpytila upřímná vděčnost. Po hřebíkách byla u sonderkommanda velká poptávka, vyměnili za ně cokoli. Stejně jako za prázdné konzervy od sardinek, ke kterým měl Slovák naštěstí taky přístup.

„Děkuju. A tohle je pro tebe. Za tvou námahu,“ zopakovala Mala Stasiina slova, zalovila v kapse a vytáhla dva kousky chleba a pár cigaret. Okamžitě zmizely v kapsách Pavolova modrého pracovního mundúru.

Po dalším krátkém objetí – ryze naoko, protože Slovákovy morální zásady se vztahovaly i na tuto oblast a nikdy nezneužíval situaci – se oba spiklenci rozešli po svém. Tesař nahoru po žebříku; Mala ke krematoriu, nohy jí těžkly hrůzou.

Právě tyhle návštěvy nejvíc nenáviděla. Ani utrpení ve špitálních barácích se nemohlo rovnat morbidní atmosféře továren na smrt. Ale přesto nakráčela dovnitř, v kapse v pěsti svírala hřebíky. Viděla až příliš mnoho lidí zmizet ve chřtánu krematoria, než aby dokázala jen mlčky přihlížet a čekat, až na ni přijde řada vystoupat do schodech do očistce a v tichosti se nechat nestvůrou spolykat, jak esesáci doufali, že udělají všichni vězni.

Před hrozivou hranatou budovou kouřil oberscharführer Voss, elegantní, vysoký a v postavě lichotícím šedém plášti.

„Malo.“ Odkašlal si do pěsti v rukavici. „Co tě přivádí do našich proklatých končin?“

V Březince plnila úkoly posla a zodpovídala za rozdělování žen k pracovním oddílům; sonderkommando ale bylo výlučně mužská záležitost. Naprosto jasně si uvědomovala, že tam nemá co pohledávat, ale i tak se Mala na kommandoführera krematoria mile usmála. „Poslala mě bloková z prádelny. Chce, abych se poptala kápa sonderkommanda, kdy bude chtít dezinfikovat povlečení.“

„Nedezinfikovali je nedávno?“ Voss znovu zhluboka potáhl z cigarety a podezíravě přivřel oči. Byl dost shovívavý, zvlášť když byl opilý, což býval víc než střízlivý, ale nebyl blbec.

„Příkaz nového kommandanta, herr oberscharführere. Lůžkoviny se mají dezinfikovat každý týden kvůli vypuknutí tyfu. Další strážný to chytil. Herr kommandant nechce kvůli tomu pitomému moru přijít o další muže.“ Mala se zmohla na přesvědčivě omluvný úsměv.

Tomu Voss porozuměl okamžitě. I když měl v krematoriu vlastní oddělené prostory, spal se sonderkommandem pod jednou střechou. Soudě podle jeho výrazu rozhodně nestál o to být další položkou ve statistice obětí. Pokynul Male, ať vejde.

„Uvaž si ten šátek přes obličej,“ poradil jí mezi dveřmi. „Ještě pořád třídí tuhouše. Smrdí to tam až do nebe.“

Vossova neochota dozorovat muže při jejich pochmurné práci vysvětlovala privilegované postavení sonderkommanda lépe než jakékoli vysvětlení. Esesáci nejradši viděli, když jejich pracovníci z donucení dělali svou práci co nejlépe, pokud možno tak, aby si nemuseli špinit ruce. Chtěli, aby Židé a další nežádoucí elementy umřeli bez jejich přímého zapojení.

Mala si tichounce opovržlivě odfrkla, jakmile se octla zády k Vossovi a udělala první rozhodný krok do osvětimské pekelné jámy. Nejprve předsíň, kde vězeňkyně z kommanda Kanada sbíraly háky oblečení a házely je do průmyslových pytlů. Mala klouzala očima po stěnách s nápisy snad ve všech evropských jazycích – Koupelna a dezinfekce, Postupujte dál rovně, Cennosti před dezinfekcí odložte zde. Znechuceně odvrátila pohled.

Slabý zápach chemikálií ve vzduchu ji škrábal v krku, jak postupovala dál chodbou až k otevřeným vzduchotěsným dveřím. Člen sonderkommanda s respirátorem na obličeji a v gumácích vyšel ven, za sebou táhl za kotníky dvě mrtvá těla. U výtahu na něho čekali dva jeho druzi s malým vozíkem, na který skládali těla.

Ani šátek uvázaný přes nos nedokázal zadržet pach smrti, z něhož Male slzely oči. Mrtvá těla byla stále měkká a vláčná; paže se jim kývaly, když chlap v gumovkách přidal poslední dvě těla navrch úctyhodné hromady. Jejich oči už nic neviděly, ale na nepřirozeně zarudlých tvářích s pavučinami popraskaných žilek kolem nosu a úst jim zůstaly stále patrné stopy slz. Ze rtů jim dál kapala narůžovělá pěna a mísila se s krví, která jim vytékala z nosů.

Vězeň si stáhl respirátor, otřel si hřbetem ruky zpocené čelo a potom, k Malině úžasu, vytáhl kapesník a začal jím otírat obličeje mrtvých. Dvojice jeho druhů trpělivě čekala, až skončí, a teprve když odstoupil, spokojený s výsledkem, odtlačili těžký náklad do výtahu. Dveře se zavřely s hlasitým řachnutím, které muselo rezonovat snad celou budovou. Male při tom zvuku ohlašujícím děsuplnou konečnost přeběhl mráz po zádech.

„Hledáš někoho?“ zeptal se jí chlap s respirátorem a ztrápeným pohledem upřeným na krvavý kapesník.

„Konstantina. Vaši polští přátelé mu říkají Kosta.“

„Řekouna?“

„Ano, toho.“

„Je nahoře, obsluhuje pece.“

„Mohl bys mi ho přivést, prosím? Je to důležité.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, která utekla z Osvětimi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.