Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Susan Wiggsová

Knihkupectví ztrát a nálezů

Z anglického originálu The Lost and Found Bookshop,
vydaného v New Yorku v roce 2020,
přeložila Hana Catalano.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8017. publikaci.

Jazyková redakce Radka Klimičková
Korektury Dana Chodilová
Odpovědná redaktorka Markéta Kovaříková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

THE LOST AND FOUND BOOKSHOP
HarperCollins Publishers,
195 Broadway, New York, NY 10007.
Copyright © 2020 Susan Wiggs
Cover Design © Anna Ali, 2021
Translation © Hana Catalano, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
All rights reserved

ISBN 978-80-7625-529-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-528-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-151-9 (print)

Tato kniha je fikce.
Jména, postavy, místa i události jsou dílem
autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity
v rámci fiktivního vyprávění.
Jakákoli případná podobnost
se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými,
událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Věnováno
knihkupcům, šiřitelům snů.

Úvod

Zámek J. C. Flooda
San Francisco

Natalie Harperová stanula na matčině pohřbu před shromážděnými lidmi. Pohlédla na řečnický pultík. Na jeho šikmé desce ležela složka s názvem Průvodce pro truchlící spolu s jejími poznámkami. Brožura sice obsahovala souhrn rad, ale nevysvětlovala jednu věc: Jak po tomhle žít dál?

Natalie s sebou ty stránky nosila celé dny a doufala, že se jí nějak podaří najít vysvětlení nevysvětlitelného nebo způsob, jak vyslovit to nepopsatelné. Žádné poznámky a zdroje na světě nedokázaly proniknout do nedokončeného příběhu matčina života, který v Nataliině žalu visel někde těsně mimo její dosah. Slova se jí před očima třpytila jako vlhká šmouha.

Snažila se upamatovat, co měla v úmyslu říct – jako kdyby šlo ve tříminutovém proslovu shrnout život Blythe Harperové. Co se říká na posledním rozloučení s matkou? Že s vámi byla každou minutu vašeho života od chvíle, kdy jste se poprvé nadechli, až do minulého týdne, kdy odešla navždy. Že byla krásná a inspirující. Skvělá, ale často dětinská. Výstřední a uměla naštvat. Komplikovaná a milovaná. Že byla všechno – matka, dcera, kamarádka, knihkupkyně, šiřitelka snů.

A že v tu chvíli, kdy ji Natalie potřebovala nejvíc, Blythe Harperová právě padala z nebe.

PRVNÍ ČÁST

Neboj se smrti, ale spíš neprožitého života.
Nemusíš žít navěky, musíš jen žít.

– z filmu TAJEMSTVÍ NESMRTELNÝCH

1

Archangel, okres Sonoma, Kalifornie
O týden dříve

Pro Natalii to byla důležitá událost. Určitě nejdůležitější v její dosavadní kariéře. Celá firma Pinnacle Fine Wines se shromáždila v přijímacím sále, aby oslavila její povýšení a obchod za milion dolarů, který Natalie pro firmu sjednala. Její vlastní matka se však neukázala.

Jak typické.

Je pravda, že jet z města do Archangelu mohlo být v odpoledních hodinách nevypočitatelné. Stejně tak ale bylo možné, že Blythe Harperová dočista zapomněla, že by se měla na oslavě úspěchu své dcery ukázat.

Natalie nasadila úsměv, přejela si rukama po saku šitém na míru, konzervativním kousku, který si oblékla přes bílou hedvábnou halenku s mašlí kolem krku, za kterou kvůli téhle události utratila spoustu peněz. Mezitím sledovala majitele firmy Ruperta Carnabyho, jak kráčí k pódiu na stupínku. Cestou se zastavoval, aby se pozdravil s kolegy. Pak se podívala ke dveřím a napůl doufala, že jimi matka na poslední chvíli vrazí dovnitř.

Její druhá polovina si nedělala iluze.

Připomněla si, že už je dospělá žena, ne malé dítě, které potřebuje, aby se maminka objevila na školní akci. Tedy ne že by to Blythe někdy dělala.

I když to vědomě nepočítala, věděla, že matka v jejím životě propásla hodně věcí. Od tradiční ceremonie při skládání dívčího skautského slibu přes kalifornský šampionát v matematice až po její promoci. Vždycky se našel nějaký důvod – nemohla zavřít obchod, čekala na nějakého obchodního zástupce, nepodařilo se jí půjčit si auto, měla akci s VIP spisovatelem – samé dobré důvody, u nichž by si Natalie, kdyby je rozporovala, připadala malicherně.

To je fuk, pomyslela si a přešlápla z nohy na nohu ve svých moderních, avšak nepohodlných středně vysokých lodičkách. V pohodě. Matka by měla výmluvu a Natalie by neprotestovala. Jako vždycky. Ale aby byla fér k matce, která dceru vychovala sama, musela uznat, že Blythe v knihkupectví prostě moc volného času nemá. Posledních třicet let obchod vedla skoro sama a často neměla finance na výpomoc.

Mandy McDowellová, Nataliina kolegyně z logistiky, procházela kolem se sklenicí vína a přitom bavila kolegu další historkou o svých roztomilých, ale nevychovaných dětech.

Natalie si až moc pozdě uvědomila, že se Mandy nedívá před sebe. Nestačila včas uhnout a Mandy na ni vyšplíchla víno.

„Proboha, Natalie!“ vykřikla Mandy s vykulenýma očima. „Neviděla jsem tě. Sakra, moc se omlouvám!“

Natalie si odtáhla bílou hedvábnou halenku od těla. „Skvělý,“ procedila mezi zuby, popadla ubrousek a tiskla ho na skvrny od vína.

„Sodovka na záchranu,“ přispěchala Mandina kamarádka Cheryl s ubrouskem a láhví. „Ukaž, pomůžu ti.“

Zatímco si Natalie přidržovala halenku kousek od podprsenky, na níž se víno podepsalo také, Mandy a Cheryl se snažily velkou skvrnu odstranit. „Jsem hrozné nemehlo,“ řekla Mandy. „Můžeš mi vůbec někdy odpustit? Bože, neměla bys. A zrovna dneska, právě když máš jít na pódium…“

„Byla to nehoda,“ připustila Natalie a snažila se zachovat klid. Pokusila se tu situaci zlehčit.

„Slib mi, že mi pošleš účet z čistírny,“ pokračovala Mandy. „A jestli ty fleky nezmizí, samozřejmě ti koupím novou halenku.“

„Tak jo,“ zamumlala Natalie. Věděla předem, že kolegyně slib nedodrží. Mandy byla samoživitelka, věčně měla hluboko do kapsy. Jen s velkým úsilím dokázala platit běžné účty. Podle jejích prodloužených řas a pěstěných nehtů jí ale zřejmě nevadilo utrácet za péči o sebe. Nicméně vždycky měla nedostatek hotovosti.

Nesuď, připomněla si Natalie. Lidi mají své důvody.

Mandy jí věnovala pohled plný naivního soucitu. „Hele, myslela jsem, že tvoje matka dneska přijede z města.“

Natalie zaskřípala zuby a pak se přinutila čelisti uvolnit. „Jo, nemám tušení, co se stalo. Možná hustý provoz. Nebo do toho mohlo přijít něco v knihkupectví. Vždycky má problém se odtamtud dostat.“

„A určitě jsi jí řekla, že je celá tahle akce na tvoji počest?“

„Ví to,“ zahučela Natalie. Mandy byla hodně upřímná, ale její otázky nepomáhaly.

„A co Rick? Copak tady tvůj přítel s tebou nechce být, když máš svůj velký den?“

„Má zkušební let a nemohl se z toho vyvlíknout,“ odpověděla Natalie.

„To je škoda. Hádám, že si u Leteckých inovací vylepšuje kariéru. Když jsme spolu chodili, nikdy nic neodkladného neměl, když jsem měla v diáři velkou akci.“ Než se Natalie přestěhovala do Archangelu, Mandy a Rick spolu chodili. Zůstali přáteli, což Mandy až otravně často ráda připomínala. Teď se vytasila s mobilem. „Hele, pošlu mu fotku, aby viděl, o co přichází.“

Mandy nečekala na žádné námitky a vyfotila Natalii s otevřenou pusou a nelichotivým výrazem. Než ji Natalie stačila zastavit, fotku odeslala.

Díky, pomyslela si. A potom: Není to žádný velký den. Je to práce, toť vše. Rozhlédla se kolem. Kolegové si pochutnávali na jednohubkách a u otevřeného baru si dolévali víno. Žádný z vrcholných životních zážitků.

V tu chvíli rychlé cinkání skla přitáhlo veškerou pozornost k pódiu.

„Dobré odpoledne vespolek,“ řekl Rupert, skloněný nad mikrofonem. Se svým typickým chlapeckým úsměvem se rozhlédl po shromáždění. „A tím dobrým odpolednem myslím skvělé odpoledne. A odpolednem myslím příjemnou hodinku.“

Z davu se ozvalo chichotání. „Chtěl jsem dnes věnovat trochu času oslavě. Natalii Harperovou nemusím představovat, protože ji všichni znáte, ale chtěl bych říct pár slov. Natalie!“ Rupert pokynul směrem k ní. „Pojď sem nahoru za mnou.“

Zapínala si sako a cítila, jak se červená. Věděla, že skvrna od vína bude nad klopami stále vidět. Hrudník měla vlhký a lepkavý, načichlý archivním vínem.

„Trocha historie, když dovolíte,“ začal Rupert. S oblibou se vždycky rád rozpovídal o historii rodinného podnikání v distribuci vína. „Když mě babička Clothilde pověřila vedením Pinnacle, řekla: ‚Máš jediný úkol.‘“ Předvedl dokonalou imitaci francouzského přízvuku své babičky. „‚Přinést světu víno a být vynikající.‘ A cesta, jak to dokázat, je pracovat pouze s vynikajícími lidmi.“ Ukročil stranou a pokynul Natalii, aby přistoupila. „Moji přátelé, Natalie Harperová ten mandát ztělesňuje. Předávám tedy mikrofon naší nové viceprezidentce digitálního skladového hospodářství.“

Tlumený potlesk ji doprovodil na pódium. Rupert zářil, jeho porcelánové zuby se jen leskly. Natalie byla v malém, maličkém koutku mysli přesvědčená, že si Rupert uvědomuje, jak ho držela nad vodou, zatímco si potřásal rukou s dodavateli a klienty a v pracovní době hrál na úkor firmy golf. To byl pravděpodobně skutečný důvod jejího povýšení.

„Děkuji,“ řekla rozpačitě. Nebyla zvyklá být středem pozornosti. Název její nové pozice zněl podivně nebo možná trochu fiktivně, když se vyslovil nahlas. Domnívala se, že to je povahou oboru, v němž pracuje. Zvolila si tohle zaměstnání pro jeho stabilitu a obchodní využitelnost. Pro někoho, kdo zvládá informační technologie a logistiku, bude vždycky místo, protože se jedná o obor, o nějž se devadesát devět procent lidí vůbec nezajímá a nebavil by je.

Řídit skladové zásoby nebylo jako být diplomat, hlubinný potápěč, vinař, knihkupec, tedy povolání, která by lidi v podstatě mohla bavit. „Jsem za tuto příležitost vděčná,“ pokračovala, „a těším se na to, čeho můžeme dosáhnout.“

Popravdě řečeno, ani ji práce nebavila, ale to nebylo důležité. Podstatné bylo mít stabilní kariéru, která ji nikdy nenechá na holičkách.

„Ještě jeden střípek z minulosti,“ řekl Rupert, mrkl na Natalii a vzal si mikrofon. „Tahle mladá dáma za mnou kdysi přišla a sháněla tady ve firmě místo. A já jsem ji ve své nesmírné moudrosti okamžitě přijal.“ Odmlčel se. „A teď se na ni podívejte – má ty své oči štěněte, ale instinkty barakudy a je pravděpodobně chytřejší než my všichni dohromady. Co udělala s naším zásobovacím systémem, není nic jiného než zázrak. Díky tomu, že si to Natalie vzala pod svá křídla, zažíváme tady v Pinnaclu vůbec ten nejlepší rok.“ Zasmál se. „Dobrá, ano, vidím, že vás nudím. Takže to ukončím jedním závěrečným prohlášením. Jediná dcera našeho guvernéra Clementse se vdává za majitele společnosti Cast Iron.“ Cast Iron, řetězec velice oblíbených luxusních restaurací, založila velice populární internetová hvězda. Jeho kreativní spojování jídla a vína vzalo svět gurmánů útokem. „Jak si umíte představit, v našem pěkném státě to bude svatba roku.“ Další odmlka. „Ptáte se, co s tím máme společného my? Nuže, nechám Natalii, aby to vysvětlila.“

Natalie sáhla po mikrofonu a přitom se ucítila. Rozlité víno a nervózní pot. Úžasné. „Pokusím se to zkrátit. Pinnacle Wines má nyní exkluzivní zakázku: dodáme víno na svatbu Bitsy Clementsové. A poté se staneme exkluzivním dodavatelem Cast Iron.“

Její slova zdaleka nevyjadřovala složitá a napjatá vyjednávání, jimiž si prošla. Natalie vedla svůj tým až na pokraj jeho sil, dávala dohromady ideální kombinaci produktů a diskontních sazeb. Mnohamilionový kontrakt byl téměř uzavřený.

Zbývalo splnit ještě jednu podmínku – obstarat vzácné alsaské bílé víno, na němž ženich trval. Jakmile toho dosáhnou, všechny podrobnosti budou vyřešené. „Ráda bych poděkovala svému týmu – Mandy, Cheryl, Daveovi a Laně – za jejich pomoc s projektem.“ V duchu si řekla, že je to prachsprostá lež. Tým byl celou dobu jen přítěž a vyžadoval její neustálou pozornost.

„A na to si všichni připijeme,“ zahlaholil Rupert a nasadil svůj šarm, když se znovu chopil mikrofonu. I on byl během procesu spíš na obtíž. Přestože se snažil, chyběla mu podnikatelská a finanční prozíravost potřebná k přípravě komplikovaného obchodu, rád si však přisvojoval zásluhy. Byl ale natolik slušný, že Natalii odměnil novou pozicí.

Všichni pozvedli ruce se sklenicemi. Natalie se rozhlédla po místnosti na všechny ty hovořící a smějící se lidi, kteří si užívali výhled z horních kanceláří budovy.

Součástí povýšení byla i nová kancelář dost daleko od krychlového gruntu, kde sídlilo oddělení zásob. Teď bude mít svou vlastní manažerskou kancelář. Přála si to místo ukázat matce – okno od podlahy ke stropu rámující nekonečný výhled na zvlněnou krajinu Sonomy. Útočiště od neustálého neproduktivního klábosení jejích kolegů.

Rupert se pustil do dalšího roztomilého tlachání o nadcházejícím sňatku, který s přehnaným nadšením přirovnával ke královské svatbě. Natalie sestoupila z pódia a vzala si do ruky telefon. Na displeji svítilo její každodenní ujištění: Věřím, že jsem na správné cestě.

Odmázla ho pryč a stiskla opakované volání, ale jak se dalo očekávat, ozvala se jí jen hlasová schránka: Dovolali jste se do Knihkupectví ztrát a nálezů Blythe Harperové v srdci historické čtvrti San Franciska. Zanechte mi zprávu. A ještě lépe, zajděte za mnou do knihkupectví.

Natalie žádnou zprávu nezanechala. Matka hlasovou schránku kontrolovala jen málokdy. Natalie jí místo toho poslala textovou zprávu: O nic moc jsi nepřišla, jen mi polili halenku červeným vínem a byla jsem trapná u mikrofonu.

Potom si všimla, že jí na telefon přišla nějaká zpráva. Vyklouzla z místnosti; věděla, že ji nikdo nebude postrádat. Nepatřila k lidem, kteří k sobě přitahují pozornost. Prošla chodbou do své klidné nové kanceláře. Většina jejích věcí ležela v krabicích na podlaze. Doufala, že jí matka při své návštěvě pomůže všechno zorganizovat. Zastavila se u okna a mobilem pořídila snímek toho impozantního výhledu. Pak ho poslala matce a připsala: Ještě lepší osobně.

Hlasová zpráva přišla z Rickova čísla. Když ji poslouchala, trochu se nahrbila. Ahoj miláčku, promiň, že jsem zmeškal tvůj velký den, říkal svým hlubokým přátelským hlasem. Nemohl jsem se uvolnit z toho dnešního zkušebního letu. Těším se na víkend. Miluju tě.

Opravdu? Miluje ji? A miluje ona jeho?

Část z ní nechtěla nad odpovědí přemýšlet, ale kdyby k sobě byla naprosto upřímná, musela by si přiznat, že jiskra mezi nimi už dávno vyhasla.

Zdánlivě spolu vypadali jako ideální pár – ambiciózní manažerka ve vinařské firmě a schopný letecký inženýr a pilot. Pohledný a z dobré rodiny. Přesto se hned pod povrchem nacházela nepřehlédnutelná předvídatelnost. Natalii někdy dělalo starost, že jsou spolu prostě jen proto, že je to pohodlné. Pokud tedy pohodlné znamená stereotypní, rezervovaný vztah.

Bylo možné, že oba čekají, až to ten druhý skončí.

Z myšlenek ji vyrušilo cinknutí příchozího e-mailu. Pravděpodobně se týká nějaké pracovní záležitosti, která by mohla počkat do pondělka, přesto se na něj nedokázala nepodívat. A potom nemohla nevidět tučným písmem napsaný předmět zprávy, z něhož se jí málem zastavilo srdce: Urgentní: Zmeškaná lhůta pro udělení licence.

Co to sakra je?

Bezvládně se sesunula do svého ergonomického kancelářského křesla na kolečkách a cítila, jak bledne. Zpráva přišla od výkonného manažera z kanceláře guvernéra Clementse. Slečno Harperová, s lítostí Vám sděluji, že nebyla dodržena lhůta pro udělení licence od Správní daňové rady a smlouva bude zrušena v souladu s…

Promeškat důležitou stanovenou lhůtu znamenalo ohrožení celé dohody. Jak se to mohlo stát? V hrudi se jí dmul výkřik. Instinktivně věděla. Za to podání byla odpovědná Mandy. Natalie do ní znovu a znovu hučela, že ten pevný termín je zásadní. Mandy vždycky opakovala, že má všechno pod kontrolou. Natalie jí to dvakrát připomínala.

Ale potřetí už ne.

Udržela paniku na uzdě a na mobilním telefonu vyťukala číslo. Šlo o obchod, na jehož uskutečnění tak tvrdě pracovala a dravě soutěžila s dalšími dodavateli vín na svatbu a dalšími franšízovými smlouvami.

Pokud by se obchod neuskutečnil, Natalie by stála před rozhodnutím, zda ochrání Mandy před vyhazovem. Ta ženská dělala chybu za chybou a Natalie ji vždycky kryla. Mandy byla u všech oblíbená. Miláček všech. Okouzlující, zábavná, roztomilá, milovaná.

Když se dovolala na úřad státního správce a oblastního ředitele, Natalie málem rozmačkala mobil v ruce. Nakonec bylo dobře, že se na té oslavě matka ani Rick neukázali. Nepřipadalo by jim moc zábavné – jako ostatně nikomu – vidět ji, jak se snaží napravit chybu své kolegyně.

* * *

Po napjaté a vysilující hodině Natalie celou situaci zachránila. Vklouzla na toalety, oblečení nasáklé potem a červeným vínem, a celá se třásla. Nějakým způsobem se jí podařilo zachránit Mandy zadek – znovu. Stálo to pořádnou dávku pochlebování a 10 000 dolarů navíc na slevy – a Natalie věděla, že jí to strhnou z prémií.

V kabince nezvracela, ale zvedal se jí žaludek. Svlékla si sako i halenku – obojí je pravděpodobně zničené. Halenku už na sobě nesnesla ani chvilku a vyhodila ji do odpadkového koše. Pak si přes vínem postříkanou podprsenku zapnula sako.

Právě chtěla vyjít z kabinky, když zaslechla zvuk otvíraných dveří.

„… vidělas ten její obličej, když Rupert drmolil?“ Hlas přicházel od někoho vcházejícího na toalety. Mandin hlas.

Natalie ztuhla. Přestala dýchat.

„Jo,“ přitakal někdo jiný. Mandina kamarádka Cheryl. „Ten její rozmrzelý ksicht. Díkybohu, že se na něj už nemusíme každý den dívat.“

„No že jo,“ uchechtla se Mandy. „To její takzvané povýšení je to nejlepší, co se nám kdy mohlo stát.“

„Myslíš?“

„Ta pěkná manažerská kancelář? Z personálního ji tam šoupli, aby už nikdo nemusel poslouchat ty její věčný otravný kecy. Už nám dá pokoj. Takže v reálu bude jediná její interakce s tabulkama. Perfektní. Osobně jsem Rupertovi poděkovala, že ji dostal pryč. Sladká svoboda!“

Natalie zaslechla hihňání a plácnutí. Dvě ruce si tleskly.

„Aleluja a sláva, už žádný jedovatý šéfky.“

Jedna z nich si začala vesele pobrukovat a obě pak vešly do vedlejších kabinek.

Teď se Natalii chtělo zvracet doopravdy. Místo toho potichoučku utekla z toalet a modlila se, aby Mandy a Cheryl nezjistily, že je slyšela.

2

Sprcha a čisté oblečení trochu pomohlo, ale Natalie byla stále zdrcená z toho, co si vyslechla. Zdrcená, ale v jistém ohledu ji to nepřekvapilo. Nikdy by nepopírala, že je puntičkářka. Metodická. Náročná na sebe i na ostatní.

Rozhlédla se po svém skromném bytě a přiznala si svoji slabost pro pořádek a čistotu.

Ale dělá to z ní hrozného člověka?

Prsty si pročísla tmavé kudrnaté vlasy, které na ní byly pravděpodobně jediný neukázněný prvek, a přemýšlela o svém čistém splaceném hybridním autě, o svém uklizeném bytě, o svém bezpečném skromném životě… a – slabounký hlas uvnitř zašeptal – prázdnotě.

Nevěděla, co by tu prázdnotu mohlo zaplnit. Vytvořila si domov, který jako dítě postrádala – solidní, jednoduchý, uspořádaný. Bytu, přestože byl hodně příjemný, chyběl nějaký podstatný rys, který nedokázala zcela identifikovat. Její domov se nacházel v růžové štukované budově, malé a sladké jako dortík, vybavený věcmi, jimiž se ráda obklopovala – pohodlnými křesly, policemi nacpanými knihami a měkkou postelí, v níž se ráda choulila s knihou.

Mělo by to být to pravé. Měla by se tu cítit jako doma, jako v místě, kam patří. Přesto na ni v Sonomě zívala prázdnota, navzdory idylickému místu s vinicemi a jabloňovými sady. Nikdy se v tom bytě necítila úplně jako doma.

Nepochybně na tom mělo svůj podíl i její zaměstnání, navzdory její usilovné práci a loajalitě k firmě Pinnacle. Její kariéra jí většinou připadala jako dřina. V průběhu let tu práci začala nenávidět. To v ní spolu s depresivní myšlenkou, že se její vztah s Rickem blíží ke konci, vyvolalo čerstvý pocit nevolnosti.

Přestaň s tím, domlouvala si. Povýšení s sebou neslo tučné zvýšení platu a podíl ve firmě. Když vydrží, bude zajištěná na celý život. Vyrůstala v knihkupectví se svou přelétavou matkou u kormidla a chyběl jí pocit bezpečí a rovnováhy.

Snažila se potlačit nevolnost a připomněla si, že to všechno jsou dost dobré důvody, aby si práci u Pinnaclu podržela.

Oblékla si tříčtvrteční kalhoty, pruhovanou halenku a plátěné tenisky. Chtěla se zbavit toho neklidného pocitu, tak vzala do ruky mobil. Matka na textovou zprávu dosud neodpověděla. Rick zřejmě ještě někde létá.

Přišla jí ale zpráva od kamarádky Tess, která ji zvala k sobě na návštěvu. Konečně něco pozitivního v jinak mizerném dni.

Skočila do svého malého hybridního hatchbacku a vyrazila za Tess. Cestou zastavila u pouličního stánku, aby koupila sklenici medu. Jamie Westfallová, majitelka, chovala včely a do oblasti se přistěhovala sama a těhotná před několika lety. Už ale nebyla sama. Měla chlapečka jménem Ollie.

Natalie si vzala sklenici s nálepkou „ZACHRAŇTE VČELY“ a zasunula pětidolarovku do schránky na peníze. V tu chvíli vyšel Ollie ven. „Ahoj, slečno Natalie,“ řekl.

„Ahoj, jak je?“

Váhavé pokrčení ramen. Byl stydlivý tím nejroztomilejším způsobem. „Mám za domácí úkol číst mamce.“

„A jak ti to jde?“

Další pokrčení ramen. Na zápraží vyšla jeho matka, křehká mladá žena v laclových kalhotách a vyšívané venkovské halence. „Je dobrý čtenář, jenom strašně vybíravý. Ale ta poslední kniha, co jste nám dala, ta se mu moc líbila – Jedna rodina.“

„Skvělé, jsem ráda, že se ti líbila. Škoda že když jsem byla v tvém věku, Ollie, tak nebyla k mání. Naše rodina, to jsem byla jenom já, moje máma a děda a moc ráda bych si tehdy přečetla o různých typech rodin. Nejen o rodinách, které mají mámu, tátu, děti, psa.“ Vypočítávala je na prstech.

Zatáhl se za spodní ret. „O psech čtu rád.“

„Příště ti přinesu další knížku. Je jedna, která se jmenuje To bude pejsek. Už jsem ti někdy vyprávěla, že moje máma má knihkupectví? Dřív jsem tam pracovala, a to mi dalo super schopnost – vybrat právě tu pravou knížku pro to pravé dítě.“

„Jak to, že už tam nepracujete?“ chtěl vědět Ollie.

„Ode dne, kdy jsem tam skončila, si pokládám tu samou otázku,“ přiznala Natalie. „Jedu za Tess na trochu čaje a soucitu.“

„Čaj nemám rád,“ řekl Ollie. „Jak chutná soucit?“

Natalie se zasmála, prohrábla si vlasy a nasedla do auta. „Jako opečený maršmeloun s čokoládovou polevou!“

„Možná si to večer dáme jako zákusek,“ řekla Jamie. Stáli spolu na zápraží a mávali na rozloučenou.

Když Natalie před sebou viděla Jamie a její dítě, nemohla si nevšimnout, jak jsou spolu šťastní. Čas od času sama přemýšlela o dětech a pocítila bodnutí touhy. Vše v pravý čas, říkala si.

S Rickem o dětech jednou mluvili. Oprava: Rick mluvil o dětech. Ona poslouchala. A pochybovala. Pak už na to nikdy řeč nepřišla.

Cestou k Tess ji přepadly další pochybnosti. Je Tess její kamarádka, nebo se Natalie ujala jako zatoulané kočky? Po tom, co dnes Natalie vyslechla v práci, už si nebyla tak jistá. Nebyla si jistá ničím.

U směrové tabule Rossi Vineyards a Angel Creek Winery odbočila a pokračovala po dlouhé štěrkové cestě. Stejně jako Natalii i Tess Delaney Rossiovou vychovala pouze matka, a než se Tess přestěhovala do Archangelu, žila v San Francisku. Ale na rozdíl od Natalie se Tess v malém městě usadila, aby se tam vdala. Poslechla svoje srdce, nehnala se za kariérou.

Natalie zaparkovala před venkovskou usedlostí, kde Tess žila se svým manželem, jejich dětmi, nevlastními dětmi a dvěma zachráněnými psy – se stárnoucím italským chrtíkem se špičatým čumákem a s mohutným křížencem, který byl napůl akita inu a napůl Wookiee z Hvězdných válek, pokud ho vůbec šlo k něčemu přirovnat. Psi se spokojeně vyvalovali uprostřed chodníčku mezi příjezdovou cestou a domem.

Tess ji vyšla ven přivítat. Zrzavé vlasy si stáhla šátkem a přes oblečení měla zástěru umazanou od hroznového vína.

„Ahoj, Nat,“ volala. „Říkala jsem si, že bys s námi mohla chtít posedět.“

„To zní božsky. Díky.“

„Dominic a děti jsou všichni vzadu. Veliký den sklizně pro naši malou vinici.“ Tess vykročila před ni a vedla kamarádku na slunné místo vedle velkého přístřešku. Tým sklízečů vysypával přepravky s natrhanými hrozny na dlouhý nerezový třídicí stůl. Na jednom konci stůl vibroval a odstraňoval nezralé nebo nahnilé hrozny. Na druhém konci jely hrozny po pásu k odstopkování.

Rodina se soustředila kolem. Ručně třídili hrozny, smáli se, hovořili spolu a šťáva z hroznů potřísnila všechno, na co dopadla.

Natalie pozorovala děti a kolem pobíhající psy. Tessin manžel si pohvizdoval a starší děti Dominicovi dovedně pomáhaly. Všechno vypadalo tak normálně – rodina si prostě užívá, že jsou všichni spolu.

„Ahoj vespolek,“ pozdravila.

„Ahoj,“ odvětil Dominic. „Vítej o pátečním večeru v Angel Creeku.“

Dominic Rossi byl typ muže, jenž dělal manželům dobré jméno. Chlapík, na kterého seděl popis vysoký, tmavý a hezký. Chlapík, z něhož vyzařoval smysl pro humor a srdečnost spolu se spolehlivostí a ochotou. Býval prezidentem Archangelské banky, ale jeho vášní bylo dělat víno.

A očividně i dělat děti se svojí hezkou manželkou. Natalie pohlédla na Tessinu zástěru. Z profilu se její zvětšené bříško nedalo přehlédnout.

„Ty jsi zase těhotná?“ zeptala se tiše.

Tess odpověděla typickým ruměncem zrzek a radostným úsměvem.

„Slíbila mi sestru,“ řekla Trini. Dominicova dcera, nyní na střední škole, se podívala na svého bratra Antonia, který poodešel od stolu, aby zabavil Tessiny dva syny. Honil je kolem s rukama obarvenýma od hroznů. Malí chlapci, jimž se říkalo Jednička a Dvojka, reagovali veselým výskáním.

„To je super,“ řekla Natalie. „Gratuluju vám.“

Celá smíšená rodina Rossiových vypadala naprosto pohodově. Jen zdání, ujišťovala ji Tess. Natalie věděla, že nebylo vůbec lehké dát dohromady Dominicovy děti z jeho předchozího manželství se dvěma, které měli spolu. Ale nebylo pochyb, že ve chvílích jako tahle vypadali všichni šťastně a v bezpečí. Nebylo možné si nevšimnout jiskry vášně mezi Dominicem a Tess.

„Říká se, že do třetice všeho dobrého,“ podotkla Tess. „Proč se to říká?“

„Dobrá otázka,“ připustila Natalie. „Znamená to, že ty dvě předchozí děti nejsou tak dobré? Protože když se dívám na tyhle dva malé chlapíky, tak by mi stačili.“

Zatímco hovořila, Jednička vyklopil hrst vyhozené hroznové dužiny svému bratrovi na hlavu. Mladší chlapec zavyl vzteky.

Dominicova sestra Gina si otřela ruce. „Postarám se o to, Tess.“

„Díky.“ Tess se posadila na stoličku a pohlédla na Natalii. „Tak… Kde je dneska večer Rick?“

„Nejsem si jistá. Pozdě odpoledne měl nějaký zkušební let.“

„Připadá mi, že jsi měla náročný den,“ zaznamenala Tess.

Natalie se neobtěžovala s nějakým zapíráním. „No, v práci jsem dostala obří povýšení…“

„No páni, to je skvělý!“ vyhrkla Tess. Něco v Nataliině tváři ji ale zarazilo, protože dodala: „Nebo ne?“

„Všechno to vypadalo fajn. Firma dokonce zorganizovala malou oslavu, protože se mi podařilo dojednat velký obchod. Máma měla přijet, ale neukázala se. Což je asi dobře, protože to vypadá, že celé to povýšení byla finta, jak mě izolovat, abych nemusela s nikým pracovat.“

„Cože?“ Tessiny ruce zkušeně probíraly hrozny. „To nechápu.“

Natalie si povzdechla a sklopila zrak. „Jsem jedovatá šéfka.“

„Ani náhodou. Patříš mezi moje oblíbené lidi.“

„Ty se mnou nemusíš pracovat. Podle všeho jsem noční můra. Všechno musím mít pod kontrolou, jsem diktátorka, egoistická mrcha. Podle toho, co jsem vyslechla na záchodcích, zapadám do všech těchhle kolonek.“

„Ale Natalie. To přece vůbec nejsi ty. Se vší rozhodností tvrdím, že problém je ve tvých kolezích, ne v tobě. A někdo, kdo tohle říká, je objektivně hnusný. Mrzí mě, že jsi to slyšela, a chci, abys věděla, že to není pravda.“

„Díky,“ řekla Natalie. „Asi máš pravdu, ale bylo drsné to slyšet. Popravdě řečeno, jsem docela ráda, že mě přestěhovali do kanceláře, kde je mým jediným kolegou monitor s plochou obrazovkou.“ Povzdechla si. „Kolegyně mě nesnášejí.“

„No, my tě tady v Angel Creek Winery milujeme, tak si vyhrň rukávy a pojď nám pomoct.“ Tess jí hodila gumovou zástěru.

„Hned mě zapřáhneš?“

„V téhle roční době pracují všichni.“

„Jsem jedovatá, pamatuješ?“ Energicky si zavázala zástěru.

„Rozluč se se svojí manikúrou,“ varovala Tess. „Ta příští je na mě.“

Natalie měla vždycky dokonale upravené nehty. Bylo to něco, co považovala za nezbytné, aby v práci vypadala profesionálně. Moc jí to ale nepomohlo. Oběma rukama se vrhla na odstopkovávání a její prsty získávaly sytou barvu červeného vína primitivo.

Chvíli pracovaly vedle sebe. Jednoduchá fyzická práce a klábosení Tessiny rodiny jí trochu pomohlo. „Co když mají pravdu?“ mudrovala nahlas. „Lidi v práci. Co když mají pravdu a jsem jedovatá a nikdo mě nesnese?“

Tess hned nereagovala, ale Natalie na sobě cítila její zkoumavý pohled. „Co?“ zeptala se konečně.

„Potřebuješ drink.“ Tess zachytila Dominicův pohled. „Dáme si pauzu,“ řekla a ukázala Natalii na vědro s hadicí.

„Ulejvák,“ poznamenal její manžel s úsměvem.

Tess na něj vyplázla jazyk a otočila se. „Taky jsem někdy jedovatá šéfka. Jenom si netroufnou něco říct.“

Když se umyly, Tess nalila sklenici červeného vína ze soudku s označením Old Vine – Creek Slope. Pro sebe otevřela orosenou láhev Topo Chico a posadily se na terasu u domu. Vydlážděná plocha zastíněná pergolou nabízela krásný výhled na vinici. Všude tu byly dětské hračky. Za pergolou se rozkládal sousedící jabloňový sad, kde žila Tessina sestra a provozovala kurzy vaření s vínem.

„Poslyš,“ začala Tess. „Bývala jsem jako ty. V práci jsem byla ten podpůrný článek a štval mě svět, aniž bych ve skutečnosti věděla proč.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Knihkupectví ztrát a nálezů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.