Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Karen Schaler: Láska k Vánocům

Vydání první

Copyright © 2020 by Karen Schaler

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2465. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Christmas Ever After vydaného nakladatelstvím

Hawktale Publishing v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by The Killion Group, Inc

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1683-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1684-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Karen Schaler

Láska k Vánocům

Děkuji všem velkým láskám svého života, že mi věnovaly dar tohoto ryzího citu.

A těm, kdo štěstí teprve hledají, radím: mějte srdce otevřené a nepřestávejte věřit…

První kapitola

Riley Reynoldsová je uslyšela pár chvil před tím, než je spatřila. Bujaře a zvesela notovali koledy, několik různých melodií najednou. Rozeznala Raduj se, světe, Přejeme vám veselé Vánoce a Hle, andělé zpívají.

„Co to sakra…,“ mumlala si pro sebe, když vystoupila z výtahu do okázalé haly Royal Grand Central Parku, jednoho z nejlepších newyorských hotelů, a spatřila dobrou stovku rozverných koledníků. Všichni byli vystrojení v dokonale propracovaných viktoriánských kostýmech a zaníceně pěli, jako by si chtěli vyzpívat místo na seznamu Santových oblíbenců.

Riley to všechno ani nestačila vstřebat, a už ji obklopila notující skupinka.

„Raduj se, světe, zpíváme…“

Zakličkovala doprava a pak doleva, pokoušela se jim vyhnout. Před hotelem už na ni čekalo auto, mělo ji odvézt na živý televizní rozhovor oblíbené celostátní ranní show Svítání nad městem, kde měla promluvit o svém chystaném milostném románu. Neměla čas zdržovat se s koledníky.

„Pomoc!“ zavolala napůl v legraci, ale hned toho zalitovala. Jeden pohledný zpěvák ji popadl za ruku, roztočil a k tomu dál pěl:

„Raduj se, světe, zpíváme…“

„Ne, to ne,“ bránila se se smíchem tomu mumraji. „Musím jít.“

Sotva se však zbavila svého podmanivého tanečníka, obklopila ji další skupina, notující Přejeme vám veselé Vánoce. Pokaždé, když zazpívali VÁM, ukázali na ni prstem.

Připadala si jako uvězněná v potrhlém hudebním provedení Vánoční koledy Charlese Dickense.

Dvě skupiny zpěváků spolu začaly soupeřit, zvýšily hlasy.

„Přejeme vám veselé Vánoce,“ zpívala ta první.

„Raduj se, světe,“ vedla si svou ta druhá.

„Přejeme vám veselé Vánoce,“ přidala na důrazu první.

„To je šílenost,“ smála se Riley. Konečně vycítila příležitost k úniku, rozběhla se a málem to stihla až k hotelovým dveřím, jenže k ní vystartovala třetí skupina rozjařených koledníků s písní Hle, andělé zpívají.

Taktak jim unikla, protančila kolem nich k portýrovi a ten jí pohotově otevřel dveře.

„Děkuju!“ oddechla si úlevou. Ohlédla se na zpěváky a zavrtěla hlavou. „To je…“

„Úžasné!“ dokončil za ni.

Riley mu věnovala skeptický pohled. Tohle se říct nechystala. Spíš uvažovala o něčem jako potrhlé, bláznivé, ujeté, ale rozhodně ne úžasné.

„Co to má znamenat?“ neubránila se otázce.

Dveřník si spokojeně pobrukoval spolu se zpěváky. „Souboj koledníků,“ odpověděl a prozpěvoval dál.

Riley se hlasitě zasmála. „Počkat. Cože?“

„Znáte to, něco jako souboj pianistů. Jenom s koledami. Tento víkend se pořádá velká soutěž v jednom divadle na Broadwayi.“

Riley ve dveřích užasle vrtěla hlavou. „Něco takového vážně existuje?“ Podívala se na zpěváky a zas zpátky na portýra. „Nevymýšlíte si?“

„Ale kdepak, ta soutěž je opravdová jako Santovi sobi,“ usmál se na ni.

Riley málem zakopla.

„Jako Santovi sobi?“ opakovala, ještě zmatenější. „Takže není opravdová?“

Hned pak ale na zpěváky zapomněla, protože ji zasáhl nápor větru, strhl jí černý šál a nesl ho ulicí.

„To ne!“ vyjekla a rozběhla se za ním. Ten šál byl zbrusu nový, pořídila si ho teprve včera. Dovolila si luxus od špičkového návrháře, čistý kašmír. Šál chvíli tančil ve větru a nakonec se snesl k obrubníku vedle černého auta. Byl to jediný vůz, který tu čekal.

„Můj odvoz,“ zaradovala se, sebrala šál a chňapla po klice dveří u spolujezdce. Otevřela, chystala se nastoupit, a překvapeně zjistila, že v autě sedí tři lidé a pějí Bílé Vánoce.

Řidička, postarší žena, zpívala s nimi.

Riley s leknutím odskočila. „Moc se omlouvám. Já myslela, že je to moje auto.“

Osazenstvo vozu neodpovědělo, jen zpívalo dál, a tak zas honem zavřela dveře. Pro dnešek měla koled plné zuby.

Stáhla se zpátky na chodník a rozhlédla se, ale žádné další čekající auto neviděla. „Kde mám ten odvoz?“ ptala se sama sebe čím dál popleteněji.

Zazvonil jí telefon. Mike Conneley, její nový píárista. Zhluboka se nadechla. Ještě to ani nevzala a už cítila v kostech, že bude vyšilovat.

Spustil na ni, než se vůbec stačila ohlásit. „Riley, kde jsi?“ chtěl vědět. „Právě mi volali z autoslužby, že na tebe čekali deset minut, a ty ses neukázala.“

„Stojím přímo před hotelem,“ odpověděla a začala přecházet sem a tam. „Žádné auto tu nečeká. Teda, jedno tu je, ale to není moje.“

Začínalo sněžit.

Riley nevěřícně vzhlédla k obloze, ze které se snášely nadýchané vločky.

Padaly tak pomalu, že by je mohla pochytat, ale jediné, co teď schytávala, bylo Mikeovo rozhořčení.

„Fofrem najdi to auto,“ vyštěkl. „Nebo si vem taxíka, to je fuk. Hlavně se sem dostaň.“

Riley sledovala, jak se sníh sype rychleji a rychleji, začíná pokrývat chodník. Nervózně pohlédla na své boty na jehlách.

„Sněží,“ hlesla nevěřícně. „Dneska sněžit nemělo. Mělo být slunečno a jasno. Nejsem oblečená na to, abych tu pobíhala a hledala to auto.“

„Tak si chyť taxíka! Hlavně už doraz. Za pětačtyřicet minut jdeš do živého vysílání,“ vyštěkl na ni. „Měl jsem co dělat, abych tě tam dostal.“

„Tak ses měl taky postarat, abych tu měla odvoz,“ zavrčela Riley pro sebe.

Ale Mike ji neslyšel. Už zavěsil.

Sníh a vítr rychle sílily. Riley si honem zvedla kapuci černého vlněného pláště, aby si uchránila účes a nalíčení do televize.

„To je neuvěřitelný,“ mumlala si pro sebe, když se potácela na jehlách a snažila se chytit taxík.

Ale všechny jen projížděly kolem.

Už se to chystala vzdát a vrátit se do hotelu, když tu uslyšela hlasitou vánoční hudbu. Tentokrát to nebyli zpěváci, ale autorádio vřískající „Přejeme vám veselé Vánoce“.

„Potřebujete svézt?“

Bleskurychle se otočila. Zastavoval u ní žlutý vůz.

„Ano!“ vyhrkla s úlevou, rozběhla se k němu, zapomněla na podpatky a málem se zhroutila na kapotu.

„Díky moc!“ vydechla, sotva se usadila na zadním sedadle. „Potřebuju se co nejrychleji dostat na Franklinovu dvacet.“

Auto se zařadilo do hustého provozu a Riley napsala Mikeovi textovku.

Jsem na cestě!

Cestou kolem Rockefellerova centra vyhlédla z okénka na velkolepý vánoční strom, viděla stříbřité vločky, vířící v zimním tanci, vykružující dokonalé piruety a dosedající na větve. Náměstí osvětlovala magická červená vánoční světýlka, ale Riley momentálně zajímala jen brzdová světla auta vpředu.

Taxík se vlekl jako želva.

Ošívala se na sedadle. Touhle rychlostí na interview nedorazí včas. Sněhové vločky byly čím dál tím větší a padaly rychleji.

„To je šílený provoz,“ postěžovala si a podívala se na řidiče. „Nedá se tomu nějak vyhnout? Nedá se jet jinudy, ať tam jsme dřív? Vážně mám zpoždění.“

Řidič si nadšeně pobrukoval „Padá sníh!“ spolu s koledou z rádia.

Riley si uvědomovala tu ironii.

Pak se obrátil a usmál se na ni. Málem nevěřila vlastním očím.

Měl bílé vlasy, bílé vousy, zářivé modré oči a podezřele se podobal… Santa Clausovi.

Skočila do taxíku tak rychle, že si ani nevšimla, kdo sedí za volantem, ale teď jí neušlo, že má na sobě jasně červený kabátek lemovaný bílou kožešinou.

„Hohohó!“ zachechtal se Santa hurónsky. „Musíte prostě věřit, že vás dopravím na místo načas.“

Riley věřila nanejvýš tomu, že si ráno vylepšil kakao něčím ostřejším nebo že má cukrové kóma z vánočních sladkostí.

Škubla sebou, telefon jí cinkl další zprávou od Mikea. Byla napsaná velkými písmeny. Nesnášela, když jí takhle psal.

KDE JSI?!!!

ZA 20 MIN JDEŠ DO VYSÍLÁNÍ!!!

Pokud tenhle rozhovor zmešká, Mike ji vykuchá jako vánočního krocana. Její píárista a agentka na ni spoléhají a ona si je nemůže dovolit rozčilit.

Auto se ploužilo dál a Riley se rozhlížela kolem.

Všude jen ta planoucí rudá koncová světla.

Nemohla uvěřit, že se jí to stalo. Nikdy nikam nepřišla pozdě. Byla pyšná na to, že se vždycky spořádaně dostaví včas, a bylo by to tak i dneska, kdyby dorazilo objednané auto.

Uvědomovala si, jaké měla štěstí, že vůbec sehnala taxík. V dobách, kdy na Manhattanu bydlela, musela za špatného počasí o svezení vždycky bojovat. Tyhle kalamity, ty jí ze života ve velkoměstě nechyběly.

Navíc nechápala, kde se všechen ten sníh vzal. Těsně předtím, než vyšla z hotelového pokoje, si zkontrolovala aplikaci počasí v telefonu. Žádné sněžení se nepředpovídalo. Žádné. Kdyby ano, nikdy by si nevzala tyhle boty. Teď se jí ty zbrusu nové černé semišové střevíčky na jehlách, které předtím působily jako skvělá volba, vysmívaly.

Správně vybrané boty jí vždycky dodávaly sebevědomí, a to dneska zvlášť potřebovala. Kdyby byla věděla, že začne sněžit, vzala by si něco pořádného, ne tyhle slupičky. Shlédla na promočené boty, zamračila se a zavrtěla prochladlými vlhkými prsty.

Podívala se zas na řidiče, žvýkal cukrovou hůlku. Bude muset tomu bodrému chlapíkovi domluvit.

„Santo?“ Naklonila se k němu. Uvědomovala si, jak je to absurdní, ale byla s ním ochotna hrát tuhle vánoční fantazii, pokud tím zachrání svoje televizní vystoupení.

Řidič zastavil na červenou, obrátil se k ní a usmál se. „Ano,“ podíval se na ni s jiskrou v očích.

„Plníte vánoční přání?“ zeptala se. „Protože já jedno mám. Dostat se k televizní stanici do pěti minut. Jestli to dokážete, dostanete dvojnásobné dýško.“

Santa se zasmál. Na semaforu naskočila zelená, on provedl jakýsi záhadný manévr a protlačil je do vedlejší ulice. Vyrazili rychleji než Santovy sáně, Riley se pevně přidržela sedadla a pomyslela si, že se jí to vánoční přání možná nakonec splní.

Ne že by na tyhle věci věřila.

Už dávno ne. Vyrůstala coby jedináček v malém městečku poblíž Seattlu a táta jí každé Vánoce vyprávěl pohádku, kterou si sám vymyslel. Dělával to každý večer, než šla do postýlky, byl to jejich společný čas. Riley se melancholicky usmála, vzpomněla si, jak moc milovala, když táta do příběhů míchal její oblíbené prvky ze známých pohádek. Nejradši měla Popvánoce – o tom, jak trávila Vánoce Popelka –, O Sněhurce a sedmi vánočních skřítcích nebo Vánoční přání malé mořské víly.

Riley byla přesvědčená, že právě díky tátovu vyprávění si umínila, že se stane spisovatelkou. Milovala, jak ji příběhy vždycky odnesou na jiné místo a do jiné doby, do kouzelných světů, kde se plní vánoční přání a sny a kde všechno vždycky šťastně skončí.

Dobře si pamatovala, jak je s mámou zdrtily ty první Vánoce po tátově smrti. Nic už nebylo jako dřív. Ani ty svátky nebyly pořádné svátky. A tak ji následující rok máma vzala na Havaj, a místo aby slavily, užily si parádní prázdniny na pláži. Zahájily novou tradici, každé Vánoce pak jezdily na Havaj a celému vánočnímu mumraji se vyhýbaly.

Vánoce prostě přeskočily a spolu s nimi i všechny tradiční zábavy jako pečení cukroví a zdobení vánočního stromku. Raději chodily plachtit, potápět se a učily se surfovat.

Jak Riley rostla, vždycky se na ten každoroční výlet na Havaj těšila. Kamarádky jí říkaly, že o hodně přichází, a ona si myslela totéž o nich. Milovala pobyt na pláži s mámou a udržování klasických Vánoc, na které si už skoro ani nevzpomínala, jí nechybělo.

Když nastoupila na vysokou, máma se znovu vdala a pokračovala v havajské tradici s manželem Terrym. Riley byla samozřejmě vždycky zvaná, ale měla ve škole napilno, brala si přes vánoční prázdniny lekce navíc a na Havaj se už nedostala.

Vlastně jí to ani nevadilo. Soustředila se na to, aby dostudovala dřív a ušetřila peníze za školné a bydlení. Studovat v jižní Kalifornii byla nákladná záležitost, ale Riley věřila, že se jí jedna z nejlepších škol zaměřených na televizní žurnalistiku vyplatí.

Na střední ji učitelka angličtiny varovala, že živit se psaním knih a scénářů není žádný med, a tak se Riley rozhodla, že bude bezpečnější stát se televizní reportérkou. I tak bude vyprávět příběhy a snad tím i něco dokáže a pomůže změnit svět k lepšímu. Odjakživa si slibovala, že se jednoho dne o spisovatelskou dráhu stejně pokusí. Jednou, až se trochu usadí a bude mít něco našetřeno, aby si nemusela dělat starosti s placením nájmu.

Nevyšlo to přesně tak, jak si naplánovala. Svůj první román napsala, když byla na mizině. Jedna věc se však nezměnila. Každé Vánoce pracovala, ať měla jakékoli zaměstnání. Byla to výborná příležitost, jak pohnout s úkoly, zatímco si všichni ostatní brali volno.

Rileyina poslední letní milostná romance měla bohužel nejnižší prodeje v její kariéře. Nakladatel se poté rozhodl, že nejlepší způsob, jak získat čtenáře zpátky, bude vánoční román. Měla ho začít propagovat už teď, během vánoční sezony, aby se o něm začalo mluvit, i když vyjde až za rok. Ironií osudu ji tedy čekala povinnost psát – a oslavovat – svátky, kterým se celé roky zdatně vyhýbala.

Zpočátku se z toho pokoušela vyvléknout. Vysvětlovala své agentce Margo, že takových románů vychází dost a dost od zavedených „vánočních“ autorů, ale ta ji odpálkovala. Trvala na tom, že Riley musí udělat, co chce nakladatel, a věřila, že vánoční milostnou pohádku bez potíží napíše.

Riley o tom tolik přesvědčená nebyla. Uvědomovala si ale, že nemá na vybranou, a tak se snažila naladit na vánoční notu a doufala, že to nějak dopadne. Prostě si Vánoce vygooglí a něco vymyslí.

Ale nejdřív musí přečkat živý televizní rozhovor, který jí domluvil Mike. Přestože neměla tušení, o čem bude psát, Mike ji prosadil do Svítání nad městem a slíbil v televizi, že získají její exkluzivní prohlášení včetně unikátního oznámení.

Riley se uchechtla, jen si na to vzpomněla.

Samozřejmě to byl Mike, kdo to oznámení vymyslel. Pocházel z Los Angeles, uměl kšeftovat se službičkami a pěstovat kontakty. Byl jen o pár let starší než ona, ale choval se nadřazeně a jí od začátku připadalo, že je její šéf, nikoli naopak. I když se jí ten přístup moc nezamlouval, Margo tvrdila, že se bez píáristy neobejde. A agentka jí zatím vždycky poradila dobře.

Riley si uvědomovala, že je třeba jednat rychle, aby odpoutali pozornost od jejího posledního románu Letní láska, který byl všeobecným zklamáním.

Margo bez obalu prohlásila, že jde o všechno a že se musí udělat velké změny, aby se Riley dostala zpátky na seznam nejprodávanějších autorů, kam patří.

Už šest let, od té doby, kdy začala psát rozmarné optimistické letní romance, se každá z jejích knih, dokonce i ta první, stala bestsellerem. Věrní čtenáři v recenzích nešetřili přívlastky jako vtipná, zábavná, sympatická, autentická a upřímná. Ale Letní láska fanoušky zklamala. Tvrdili, že příběhu chybí srdce.

Ty ohlasy nejvíc zklamaly samotnou Riley. Vždycky do svých příběhů dávala všechno, a i když psaní posledního románu trochu drhlo, myslela si, že to na výsledku nebude znát.

Spletla se.

Skoro jako by ji čtenáři znali líp, než se znala sama. Letní lásku napsala poté, co se rozešla s přítelem Tylerem. Absurdní na tom bylo, že jejich vztah ukončila mimo jiné proto, aby se mohla soustředit na psaní. A to se jí evidentně nevyplatilo.

Margo byla ještě přímočařejší. Tvrdila, že se jí nepovedly hned dva poslední romány, že jim chybělo to, co čtenáři tolik milují – hlas, který je oslovuje a s nímž se mohou ztotožnit.

A tak jí agentka našla Mikea, píáristu s nekonečným egem. Byl připraven udělat cokoliv, aby ji dostal do titulků a získal mediální pozornost. Jeho nejnovějším nápadem bylo dotlačit Riley do role patronky víkendového autorského setkání v rámci Vánočního tábora v kouzelné horské chatě ve Skalnatých horách. Během akce měla nejenom mluvit o chystané knize na vánoční téma, ale i požádat účastníky, aby jí pomohli postavit příběh, aby se jí svěřili, o čem by se ve vánočním románu chtěli dočíst. Kromě této zpětné vazby bude zároveň probíhat kampaň na sociálních sítích, čtenáři ze všech koutů světa mohou psát své návrhy online.

Mike byl přesvědčen, že díky téhle unikátní interaktivní události si Rileyini fanoušci budou připadat úzce propojení s autorkou a osobně zainteresovaní na její příští knize. To se snad projeví ve vyšších prodejích, a ty ji dostanou zpátky do žebříčku bestsellerů. Taky věřil, že všechna ta publicita zvýší prodej nešťastné Letní lásky.

Margo a nakladateli se ten nápad zamlouval. Agentka navíc doufala, že Vánoční tábor Riley uvede do sváteční nálady. To bylo klíčové, protože potřebovala do konce roku dodat nakladateli rámcový syžet příběhu.

Riley se dostalo ujištění, že vše kolem Vánočního tábora zajistí Luke, Mikeův kamarád, jehož rodina vlastní chatu v horách. Jí bude stačit, když se tam objeví na úvodní večerní recepci a popovídá si s hosty. Budou to nejvěrnější fanoušci, pečlivě vybraní jejím propagačním týmem během zvláštní kampaně na sociálních sítích.

Musela Mikeovi uznat jedno: nemýlil se v tom, jaké nadšení vzbudí tenhle nápad. Do hodiny poté, co se na sociálních sítích oznámilo pořádání Vánočního tábora, přihlásilo se více než dvacet tisíc zájemců.

Riley to ohromilo, zvlášť když to bylo ještě předtím, než vůbec zveřejnili program akce. Podle Mikea to dokazovalo, že Vánoční tábor bude přínosem pro všechny.

Chata získá publicitu, jakou potřebuje, a Riley sklidí další mohutnou popularitu a k tomu ještě nápady na vánoční román.

Spoléhala na to, protože prozatím neměla tušení, co napíše.

Byla dost chytrá na to, aby věděla, že lidé, kteří milují Vánoce, je mají opravdu rádi. Klidně se přihlásí do Vánočního tábora, aniž by tušili, o co jde. Pokud nenapíše příběh od srdce, je jasné, že to fanoušci prohlédnou.

Doufala, že ji Google nezklame, a naplánovala si, že se pustí do vánočního výzkumu, jakmile bude mít z krku ten rozhovor v televizi.

Pokud se tam vůbec dostane.

V duchu se uchechtla.

Celá ta věc je šílená.

Kdyby jí před časem někdo řekl, že se ocitne v taxíku řízeném Santou za podivné sněhové vánice a požene se dělat rozhovor o příštím vánočním románu a o Vánočním táboře, klepala by si na čelo.

Na displeji jí zasvítila další zpráva od Mikea.

PRODUKČNÍ SE TO CHYSTÁ CELÉ ZRUŠIT! KDE JSI?

Škubla sebou. Málem ho slyšela, jak na ni ječí. Právě mu začínala odepisovat, když zaskřípaly brzy a vůz zastavil.

„Jsme tady!“ oznámil jí zvesela Santa od volantu.

Riley vzhlédla. Ano, byli před budovou televizní stanice. Čirou úlevou se rozesmála a dala mu štědré dýško.

„Nevím, jak jste to udělal,“ vrtěla užasle hlavou. „Jste mistr! Děkuju moc!“ Rychle si zvedla kapuci, otevřela dveře a dostala plný zásah ledové směsi vířícího větru a sněhu.

„No teda!“ vyjekla a zamrkala, aby dostala vločky z očí. „To počasí je děs!“

„Hohohó! Je to vánoční počasí,“ odpověděl Santa a znovu se srdečně zachechtal. „Veselé Vánoce. A hodně štěstí s tou vánoční knihou!“

„Děkuju!“ křikla Riley, vystoupila a zabouchla za sebou dveře.

Rozběhla se ke dveřím a přitom jí došlo, že mu o knize neřekla ani slovo. Zmateně se ohlédla po taxíku.

Ale byl pryč.

Vyrazila dál, na zledovatělém chodníku jí uklouzla noha a jako ve zpomaleném filmu vnímala, jak se poroučí k zemi.

Druhá kapitola

Muž, který mířil ke dveřím spolu s ní, se natáhl a chytil ji za paži, zachránil ji právě včas. „Jste v pořádku?“ zeptal se starostlivě.

Riley se s tlukoucím srdcem podívala do těch nejmodřejších očí, jaké kdy viděla. Na okamžik zapomněla, že stojí ve sněhové bouři. Její spisovatelská mysl se už ponořila do proudu úvah, jestli by ty oči popsala jako safírově, nebo kobaltově modré.

Až pak jí došlo, že pořád křečovitě svírá mužův kabát. Rychle se vytrhla z tranzu a vzpomněla si na dobré vychování. „Moc se omlouvám!“ vydechla. „Neviděla jsem vás.“ Její poslední slova zanikla v náporu větru.

„Pojďme dovnitř.“ Neznámý zachránce jí otevřel dveře a přitom ji dál přidržoval, aby zase neuklouzla.

Věnovala mu vděčný pohled. „Děkuju vám moc.“

Opětoval její úsměv. „Jsem rád, že jsem mohl pomoct. Počkat, vy jste…“

Ale to, co se chystal říct, přerušil Mike, který na ni zahulákal: „Riley, tady!“

Stál u okázalého šestimetrového vánočního stromu, který se třpytil ve vší slavnostní nádheře. Mike pod ním vřel netrpělivostí. „Riley, pojď sem. Už jsem tě zapsal. Musíme jít. Honem!“

Vyrazila za ním a on ji dál pobízel. „Dělej. Dělej. Dělej,“ volal, zacouval k výtahu a netrpělivě tiskl tlačítko. Už svítilo, ale přesto ho ještě několikrát zmáčkl.

Riley se dostala k výtahu, právě když se dveře otevřely. Vpadla dovnitř a obrnila se proti tomu, co mělo následovat. Mike ji nezklamal. Než se dveře stačily zavřít, už se do ní pustil.

„Riley, víš za kolik provázků jsem musel zatahat, abych ti to interview zařídil?“

Snažila se udržet klid. „Ano, vím, Mikeu. Říkáš mi to pořád dokola. Omlouvám se, že jdu pozdě, ale nemůžu za to. To auto nepřijelo, měla jsem štěstí, že jsem vůbec sehnala –“

Strčil jí před oči telefon. „Jdeš do živého vysílání za osm minut. Za osm minut! Produkční šílí. Musel jsem jim říct, že už jsi tady v budově, na záchodě. Chtějí tě vypustit.“

Riley ho nechala, aby na ni dštil síru. Sice nemohla za počasí, za svou aplikaci předpovědi, za to, že nedorazilo auto – což zařizoval Mike, ne ona –, ale nechtěla ztrácet čas hádkou. Věděla, že to nemá smysl. Teď se musí soustředit na to, aby zvládla interview a ukonejšila svůj tým.

„Omlouvám se,“ řekla jen. Věděla, že Mike nic jiného slyšet nechce.

Sundala si kabát a setřásla sníh. Přejel ji nabroušeným pohledem a zamračil se. „Řekl jsem ti, ať se oblékneš svátečně. Jsi celá v černém. Vypadáš, že jdeš na pohřeb.“

Riley shlédla na své černé kožené kalhoty a kašmírový svetr. Mikeovu nesouhlasnému pohledu čelila nuceným úsměvem. „Jsou to nové a módní kousky. Tohle je New York, proboha. Každý tu nosí černou.“

Mike zavrtěl hlavou. „Ale ne na rozhovor o Vánocích. Potřebuješ něco červeného. Červená razí. Červená rovná se Vánoce. A tohle si musíš opravit,“ zamával jí rukou před obličejem. „Vypadáš děsně.“

„Páni, ty umíš zvednout sebevědomí,“ vyštěkla na něj, ale už lovila z tašky pudřenku.

Sotva se na sebe podívala do zrcátka, škubla sebou.

Mike měl pravdu. Nevypadalo to hezky. Vypadalo to příšerně. Připomínala soba Rudolfa s červeným nosem a zrudlou tváří. Po ramena dlouhé vlasy měla zacuchané zpod kapuce a statická elektřina ve vzduchu jí ježila konečky do všech stran.

Mike po ní chtěl, aby dorazila dřív a nechala se učesat a nalíčit ve studiu, ale naštěstí dělala přes deset let televizní reportérku a věděla, že vždycky musí přijít připravená na kameru, jen pro jistotu. Díky tomu aspoň něco z jejího mejkapu přečkalo bouři.

Pokoušela se zkrotit vrabčí hnízdo na hlavě a opravit si třešňově rudou rtěnku. Ale to už se dveře výtahu otevřely a Mike ji hnal do studia.

„Rozhovor nebude dělat Tom,“ oznámil jí. „Má nějakou nouzovku v rodině, zaskakuje za něj někdo jiný.“

Riley málem zakopla. „Cože? Mikeu, ty víš, že tyhle rozhovory naživo nemám ráda. Dala jsem si říct, jenom protože to mělo být s Tomem. Ten mě zná. Zná moje knihy. Dělala jsem s ním spoustu rozhovorů…“

„No, tak dneska to s ním nebude,“ přerušil ji Mike netrpělivě. „Máš štěstí, že vůbec nějaký rozhovor absolvuješ. Tenhle nový se jmenuje Joe. Pojďme na to, než to zmeškáš. Jsi profík. Je fuk, kdo tě zpovídá. Máš v tom roky praxi. Dělej prostě to co vždycky.“

Riley se jeho přezíravý tón nezamlouval. „Mikeu, já vím, že pro mě neděláš dlouho, ale pamatuj si, že tě platím, pracuješ pro mě. A já jsem profík v rozhovorech jedině proto, že se na ně připravuju. S Tomem už jsem si probrala, na co se mě bude ptát. Vysvětlila jsem mu, že ten výcvikový tábor teprve chystáme…“

„Vánoční tábor,“ přerušil ji Mike. „Jmenuje se to Vánoční tábor. Musíš to říkat správně.“

„Jasně. Vánoční tábor,“ povzdechla si Riley. „Vánoční tábor, Vánoční tábor, Vánoční tábor.“

Mikea to nepobavilo.

Ani ona se nebavila.

„Snažím se ti tu vysvětlit, že s Tomem jsem byla domluvená, že se vyhneme všem konkrétním otázkám na tu akci, protože já netuším, co ten majitel naplánoval. Takže nechci, aby se tenhle nový reportér ptal na něco, na co nebudu umět odpovědět. Dostal otázky od Toma?“

„Jasně, jasně, všechno je zařízeno.“ Mike zamával na produkčního.

Všechno, co mu chtěla ještě říct, bylo utnuto, protože se k nim přiřítil spolu se zvukařem a začali jí upevňovat mikrofon.

„Držíme se témat, která jsme si s Tomem probrali, že ano?“ zeptala se Riley produkčního. „O procesu psaní, jak to psaní ovlivnila moje kariéra televizní reportérky, a pak v kostce o tom výcvi- chci říct Vánočním táboře, kam se chystám?“

Ale nervózní produkční ji místo odpovědi chytil za paži a prakticky ji dostrkal na plac. „Musíte se usadit. Honem,“ naléhal. „Posaďte se.“ Vtlačil ji do křesla vedle dalšího, zatím prázdného.

Vypadalo to tam jako v obýváku vyzdobeném na Vánoce, včetně úhledného stromku se zlatými a bílými světýlky, obklopeného hromadou dárků v pestrých papírech.

„Žádné strachy,“ prohodil muž, který k ní došel a usedl do vedlejšího křesla. „Prostě jenom odpovíte na otázky.“

Probíral se přitom kartičkami s poznámkami a ani jednou k ní nezvedl oči. Riley to vyvedlo z míry ještě víc. A jeho tón se jí taky nezamlouval. Byl přezíravý, ne laskavý.

Posadila se zpříma a ozvala se hlasitěji: „A vy jste kdo?“ I v jejím hlase bylo znát ostří.

Nic to s ním neudělalo. Vzhlédl k ní, jako by ho obtěžovala. „Jsem Joe Bramson. Dnes tu zaskakuju za Toma a za dvě minuty jedeme.“

Rychle k němu natáhla ruku. „Riley Reynoldsová. Ráda vás poznávám.“

Ale Joe už se zas probíral poznámkami a nabídnutou ruku ignoroval.

Honem ji stáhla. „No tak dobře,“ zamumlala pro sebe a prohlížela si ho. Nic na něm ji nepřekvapovalo. Byl to typický televizní týpek, pohledný a uhlazený. Rozpačitě se pokusila přihladit si vlasy a s úlevou zaznamenala, že k ní pospíchá vizážistka.

Měly čas jen na rychlé přičísnutí, přelakování a poslední zapudrování, ale i tak se cítila mnohem lépe. Nebude v celostátní televizi vypadat, jako by prolétla roštím.

„Zvládnete to,“ špitla jí do ucha vizážistka, zatímco jí ještě naposled přejížděla nos štětečkem s rozjasňujícím pudrem. „Miluju vaše knihy. Jste moje oblíbená spisovatelka.“

Riley se usmála a položila si ruku na srdce. „Děkuju. Moc to pro mě znamená.“

„Ten poslední letní román jsem ještě nestihla, ale chystám se na něj,“ dodala vizážistka.

Riley se musela nutit k úsměvu. Dokázala myslet jen na to, jak doufá, že tou knihou nezklame další fanynku.

„Tak,“ řekla vizážistka a spokojeně se usmála. „Mnohem lepší. Hodně štěstí! Budu se dívat.“ Ukázala jí vztyčené palce a odspěchala pryč.

Riley ji vyprovodila úsměvem, vděčná za ta hezká slova. Milovala své čtenáře. Její věrní fanoušci z ní udělali to, čím dnes byla, a nikdy to nebrala jako samozřejmost. Od první vydané knihy dostala stovky milých mailů, čtenáři jí psali, jak jim její romány a milostné příběhy pozitivně ovlivnily život. Kdykoliv se pustila do nové práce, cítila, že píše pro ně, a nechtěla je zklamat.

Proto věděla, že potřebuje udělat všechno, aby se dostala zpátky do formy, i když to znamená, že vykročí pořádně daleko ze své komfortní zóny, zúčastní se toho Vánočního tábora, který vymyslel Mike, a napíše vánoční romanci.

Promnula si ruce, aby se uklidnila. Zábly ji a potily se. Obvykle před rozhovory nervózní nebývala, jenže dosud se po ní nikdy nechtělo, aby mluvila naživo o Vánocích, o tématu, kterému se celý svůj dospělý život úspěšně vyhýbala.

Deset let strávila před kamerou coby reportérka. Její vzdělání a odhodlání neslo ovoce, postupně stoupala po kariérním žebříčku, až se dostala na pozici celostátní zpravodajky ve Washingtonu. Rozdíl byl v tom, že coby reportérka měla vždycky všechno pod kontrolou, sama kladla otázky. Stát se dotazovanou osobou a nechat se zpovídat někým jiným byla úplně jiná hra.

Zalétla pohledem k Joeovi, který si právě uhlazoval vlasy a upravoval kravatu, a odhadla, že nebude moc dobrý moderátor. Za své praxe vedla nespočet živých pořadů a věděla, že pravidlem číslo jedna je postarat se, aby se host před vysíláním dostal do pohody. Tak vznikaly ty nejlepší rozhovory. Když teď viděla, jak ji Joe ignoruje a stará se jen o to, jak bude před kamerou vypadat, v duchu děkovala, že s jemu podobnými už nemusí pracovat.

Zalétla pohledem k Mikeovi, aby se posílila. Bavil se s rozkošnou asistentkou, která na něm visela očima.

Jak je vidět, nezbývá jí než se spolehnout sama na sebe.

Napřímila se a uhladila si vlasy, pokusila se zkrotit neposlušné pramínky a v duchu se povzbuzovala.

Ten rozhovor zabere jenom několik minut. Uteče jako voda. Musí se soustředit na propagaci vánoční knihy a povzbudit fanoušky, aby vše online sledovali a posílali jí své návrhy a nápady. Dokonale si už nacvičila, co odpoví na otázku, o čem chystaná kniha bude. Pokusí se vyvolat očekávání příslibem, že to bude něco úplně jiného, než o čem psala dosud, ale že prozatím nemůže nic prozradit. Pak čtenáře pobídne, aby ji sledovali na sociálních sítích.

Produkční začal odpočítávat posledních deset vteřin, Riley se zhluboka nadechla a opakovala si, že to zvládne.

Se začátkem přímého přenosu se trochu uvolnila. Poslouchala, jak ji Joe představuje coby oblíbenou autorku bestsellerů, milostných příběhů, které by chtěla zažít každá žena.

Pak hladce přešel k oznámení, že se Riley poprvé pustí do románu s vánoční tématikou a inspiraci bude čerpat z Vánočního tábora, jehož je patronkou. Ulevilo se jí. Všechno jde tak, jak bylo naplánováno.

Promluvil o tom, kde a kdy se bude Vánoční tábor konat, a následovala nahrávka, která představila Chatu u Vánočního jezera v coloradských Skalnatých horách. Riley ohromilo, co viděla na monitoru.

Mike jí už pár snímků ukázal, ale ty chatě moc nelichotily. Kdežto podle těchto záběrů to tam vypadalo kouzelně, jako vystřižené z pohádky. Malebnou budovu nad půvabným jezerem rámovaly stovky bílých vánočních světýlek.

Ještě se tím v duchu kochala, když se Joe soustředil na ni.

„Riley, děkuji vám, že jste nás dnes navštívila,“ oslovil ji s dokonalým televizním úsměvem.

Oplatila mu ho. „Moc ráda jsem přišla, Joe. Díky za pozvání.“

Shlédl do poznámek a pak zase zvedl oči. „Riley, máte za sebou skvělou kariéru, pracovala jste coby televizní reportérka, pak jako autorka cestopisů a nyní jste autorkou romantických bestsellerů. Úspěšně se živíte psaním o lásce a vztazích, o potkávání ‚toho pravého‘ a o šťastných koncích.“

Riley se usmála a přikývla. „Děkuji vám.“

Joe se jí prvně podíval do očí. „Co je ale pravdy na tom, že sama jste nikdy nebyla vdaná, před tím, než jste napsala Letní lásku, jste ukončila svůj poslední vztah a teď prodeje vašich knih klesají?“ zeptal se významně. „Jak můžete psát o šťastných koncích, když jste na vlastní kůži žádný nezažila?“

Třetí kapitola

Riley to nepříjemně překvapilo, ba přímo omráčilo. Cítila, jak se s ní místnost začíná otáčet a všechny vánoční dekorace splývají v jednu velkou sváteční noční můru.

Zalétla pohledem k Mikeovi, jestli ji podpoří, a zpanikařila ještě víc, když viděla, že se tváří stejně poplašeně, jak se ona sama cítí. Srdce jí bušilo, pokoušela se udržet úsměv, přitom se topila v rozpacích. Každá vteřina ticha ji dusila, ale věděla, že něco říct musí – a rychle. Je v živém vysílání.

Takže se v Joeovi nespletla. Nedopustí ale, aby ten vypočítavý, ctižádostivý televizní moderátor určoval, kdo Riley je a kdo není.

Zpříma čelila jeho drzému pohledu. Ani nemrkla.

„To je moc důležitá otázka, Joe,“ odpověděla se sladkým úsměvem. Každý, kdo ji znal, by to považoval za varování. „Vlastně je to tak, že jsem měla velké štěstí. Poznala jsem v životě velkou lásku, vím, co je to milovat a být milována. Není třeba se hned vdávat, aby žena pochopila, co je to láska. Píšu o ní, protože jsem přesvědčená, že je to nejsilnější lidský cit, jaký známe a jaký nás všechny spojuje. Co říkáte, Joe?“

Zabodla se do něj pohledem a viděla, že se jen tak nevzdá. A tak udělala to jediné, co mohla udělat. Připravila se na bitvu.

„Takže abych to dobře pochopil,“ pokračoval. „Tvrdíte, že jste byla zamilovaná? Že jste našla ‚toho pravého‘, o jakém píšete ve svých knihách?“

Riley odpověděla rychle, snad až moc rychle. „Ano.“

„A přesto s tím vyvoleným nejste,“ tlačil na ni dál. „Napadlo vás někdy, co by mohlo být, kdyby to bylo jinak?“

Riley se zasmála, aby zamaskovala rostoucí vztek nad tím, že se jí v živém televizním přenosu vrtá v životě. „Jistěže. Copak takhle neuvažujeme všichni?“ usmála se do kamery.

„Co se tedy stalo?“ zaútočil Joe. „Kam se poděla vaše životní láska?“

Riley okamžitě došlo, že udělala chybu. Myslela to tak, že všechny milostné příběhy v jejích románech byly inspirovány různými láskami jejího života, ne jen jedinou. Horečně vymýšlela, jak to nejlíp vysvětlit, když si všimla, že režisér dává Joeovi signál, aby vysílání přerušil.

Ten okamžitě pochopil a podíval se do kamery. „Nyní nás čeká reklamní přestávka, ale zůstaňte s námi. Až se vrátíme, budeme si dál povídat s populární spisovatelkou Riley Reynoldsovou o oné záhadné lásce jejího života, která inspirovala její romantické příběhy.“

Jakmile se živý přenos přerušil, zabodla se Riley do Joea nevěřícným pohledem. Hlas rozumu jí napovídal, aby zůstala v klidu a chovala se profesionálně. Ničemu neprospěje, když se nechá unést.

Ale ona ten hlas ignorovala.

Místo toho poslechla naléhání, který ji ponoukalo, aby odsud vypadla, jak nejrychleji může. Rychle si odepnula mikrofon a zvedla se.

Joe nasadil překvapený výraz. „Kam jdete? Ještě jsme neskončili.“

Riley se zasmála a sjela ho pohledem. „Ale ano, skončili. Naprosto. Přišla jsem si povídat o svém novém vánočním románu a projektu Vánočního tábora, a vy se z toho snažíte udělat bulvární skandál. K tomu jsem se nepropůjčila.“

Dala se na odchod a Joe za ní zavolal: „Jestli odejdete, už vás do tohohle pořadu nikdy nepozvu.“

Riley se zasmála a šla dál. „To je ten nejlepší vánoční dárek, jaký jste mi mohl dát!“ Minula Mikea, obklopeného dvěma zděšenými produkčními a tím pohledným chlapíkem z haly, který ji zachránil před pádem. Neměla ani čas se podivit, co tu dělá, nabrala už tempo a nemínila zpomalit.

„Riley, počkej!“ vykřikl Mike, zatímco mířila ke dveřím. „Nemůžeš jít pryč!“

Riley přidala do kroku. „Nemůžu? Tak mě sleduj!“

U výtahu netrpělivě mačkala tlačítko. „No tak. No tak. Pojeď. Odvez mě odsud,“ mumlala si tiše.

Dveře výtahu se otevřely, vyvalila se skupina zpěváků a hned ji obklopila. Vypadali přesně jako ti v hotelové hale. Vesele pěli Zdobte domy.

„Vánoční jas ze všech září…

Tra la la la la, la la la…

Radují se mladí staří…

Tra la la la la, la la la…“

„To jako vážně?“ zavrčela Riley. Cítila všechno, jen ne vánoční jas, jak tak kličkovala mezi koledníky, aby se dostala do výtahu. Praštila do tlačítka „dolů“ tak, jako by na tom závisel její život.

Čtvrtá kapitola

Luke stál vedle Mikea a sledoval, jak se Riley žene ze studia. Zřejmě dneska nemá dobrý den, pomyslel si. Nejdřív ji taktak zachránil, aby nespadla, jak se hnala do budovy, a teď zase uhání pryč. Užasle zavrtěl hlavou.

„Ta se nevrátí,“ poznamenal.

„Riley!“ křikl znovu Mike.

Ale už byla pryč.

„Modlete se, ať si to rozmyslí,“ pronesl produkční a zlostně zíral na Lukea. „Za devadesát vteřin jedeme naživo.“

Luke čelil jeho pohledu a rozhodil rukama. „Poslyšte, pláčete na špatném hrobě. Já s ní nemám nic společného.“

Muž se soustředil na Mikea. „Přiveďte ji zpátky, jinak jdete před kameru sám. Musíme ještě vyplnit tři minuty.“

Mike, klidný jako vždy, se na produkčního usmál. „Žádný problém. Bude pokračovat tady Luke. Je manažerem rezortu, kde se bude konat ten Vánoční tábor. Řekne vám o něm všechno.“

Lukeovi poklesla čelist. „Co?!“

Zvukař už mu připevňoval mikrofon.

Couvl před ním. „Počkat, nechte toho. Ne,“ zadržel technika. „Já do toho nejdu.“

Pohledy všech se obrátily k Mikeovi.

Ten se zahleděl na Lukea. „Musíš. Riley je pryč.“

„Jo, o tom vím. Viděl jsem ji, jak odtud vyfičela. Ale já rozhovor dělat nebudu. Jsem zvyklý pracovat v pozadí. Měl jsem se tu s tou tvou spisovatelkou jenom sejít. S tou, o které jsi tvrdil, že je úžasná, okouzlující, přátelská žena, kterou si mí hosté zamilují.“

„Za pětačtyřicet vteřin jedeme,“ křikl režisér.

Mike se dál sebejistě usmíval. „Koukej, Lukeu. Uvědom si, že ti tu pomáhám. Zajišťuju ti reklamu. Tak jsme si to domluvili. Promluvíš prostě o chatě, o Vánočním táboře, řekneš, co tam čeká Riley, mluv, co chceš. Není to žádná mozková chirurgie. Prostě vyplň čas, využij tu propagaci zdarma, všichni budou spokojení.“

Luke se na něj díval, jako by mu vyrostla druhá hlava. „Ty po mně chceš, ať vystoupím v celostátní televizi, před miliony lidí a jen tak… improvizuju?“

Mike se usmál a poplácal ho po zádech. „Přesně tak. O nic nejde.“

Lukeovi se ani nechtělo věřit, že se to vážně děje. Nesnášel rozhovory a mluvení na veřejnosti. Jediné, co o Riley věděl, pocházelo z informací, které mu o ní poslal Mike, a tam se mluvilo jen o jejích knihách. Začínal si myslet, že celý nápad s Vánočním táborem byla pitomost. Pořádná pitomost. Jasně, všechno to byl Mikeův výmysl.

Mike byl jeden z jeho spolubydlících na koleji. Táhli to spolu a třetí do party byl jistý Jeff Jacoby. Po promoci si slíbili, že si budou vždycky pomáhat. Mike si nakročil ke kariéře špičkového propagačního pracovníka, Jeff si vysloužil ostruhy jako architekt a Lukea zajímala oblast pohostinství a hledání tvůrčích a rentabilních cest k udržitelnému a ekologickému provozu hotelů a rekreačních rezortů.

Během let jim Mike pomáhal oběma, obvykle nějakou nevyžádanou radou o tom, jak získat publicitu projektům, na kterých pracovali. Takže když se Jeffův otec Ben, který vlastnil kouzelný penzion Holly Peak nahoře v horách v západním Massachusetts, rozhodl prodávat licenci na svůj každoroční Vánoční tábor pro dospělé, tématický týden plný svátečních činností, které měly lidem pomoci „uvolnit se a soustředit se na to, na čem o Vánocích opravdu záleží“, Mike zasáhl a pomohl mu s publicitou.

Nedávno Mike zjistil, že Lukeova máma Margaret míní prodat rodinný podnik, Chatu u Vánočního jezera, a hodlá se na penzi přestěhovat na Floridu. Přesvědčil Lukea, aby v chatě uspořádal jeden z Vánočních táborů Jeffova otce. Podpoří tím zájem potenciálních kupců a zároveň pomůže Jeffovu tátovi s franšízou… a navíc i Mikeově klientce Riley, která měla být patronkou akce.

Luke byl z Vánočního tábora trochu rozpačitý. Mike mu tedy navrhl, ať místo týdne uspořádá jen vánoční víkend, aby s tím nebylo tolik práce, zvlášť když je to tak na poslední chvíli. Ale i víkend může chatě hodně prospět.

Teprve mámino nadšení Lukea přesvědčilo, aby na tu akci kývl. Máma myšlenku Vánočního tábora milovala. Zbožňovala všechno kolem svátků a věřila, že je to dokonalý způsob, jak se rozloučit poslední nezapomenutelnou akcí, než se chata prodá. Řekla, že takhle hezky uctí téměř stoletou rodinnou tradici.

Od chvíle, kdy se Luke nechal přemluvit, jako by se všechno začalo kazit. Máma odjela se sestrou na Floridu obhlédnout si místa k bydlení, až se chata prodá, a zlomila si kotník. Zranění jí znemožnilo vrátit se zpátky a Luke ani nechtěl, aby se vracela k jezeru, kde leží spousta sněhu. A tak zatímco máma seděla u bazénu na slunné Floridě a zotavovala se, jemu nezbývalo než se popasovat s Vánočním táborem vlastními silami.

Právě teď mu Mikeova oblíbená hláška, že na tom získají všichni, připadala naopak jako prohra pro všechny. Čekalo ho živé televizní vysílání, na které byl totálně nepřipravený a v němž má mluvit o spolupráci se spisovatelkou, o níž věděl jen to, že právě utekla z vlastního interview.

„Tak co bude?“ zeptal se produkční netrpělivě Mikea.

Ten se podíval na Lukea. „No, chlape, je to na tobě.“

Luke nesnášel, když se Mike tvářil, jako že má na vybranou. Oba věděli, že nemá. Chata jeho rodiny už se stala součástí tohoto příběhu. Právě se odvysílala nahrávka, která ji představovala. Bude to propagační pohroma, pokud ten rozhovor někdo nedotáhne do konce. Celé by se to podepsalo na pověsti chaty.

Uvědomoval si, že se z toho nemůže prostě vyvléct jako Riley. Netušil, co provede s Vánočním táborem, ale věděl, že je třeba omezit škody. A to znamenalo, že musí vstoupit do živého televizního vysílání a improvizovat.

Moderátor vstal a tvářil se rozčileně. „Potřebuju vědět, co bude. S kým mám pokračovat?“

Luke zaťal zuby. „Se mnou. Budete mluvit se mnou.“

Neušel mu Mikeův spokojený úsměv, zatímco ho hnali do křesla. To je celý Mike, vždycky nějak lidi donutí, aby dělali, co chce. Luke si opakoval, že se kamarád jen snaží pomoct, aby s mámou chatu prodali co nejlépe, ale ta dnešní akce byl šílená. Naprosto šílená, a dá se to vyčítat jenom jedné osobě – populární spisovatelce Riley Reynoldsové.

Tohle bylo její interview. Měla ho dělat ona.

Produkční pospíchal Lukea upravit. Ten doufal, že Mike ví, co dělá, protože na tom závisela mámina budoucnost.

„Ahoj, já jsem Luke Larchmont z Chaty u Vánočního jezera.“ Napřáhl ruku k Joeovi, ale ten byl zabraný do svých poznámek a nevšímal si ho.

„Podívejte se,“ pronesl k němu moderátor, aniž vzhlédl. „Musíme vyplnit tři minuty. Nemám tušení, co jste zač, takže vás prostě vyzvu, ať nám vypovíte, jak budete spolupracovat s Riley Reynoldsovou, se spisovatelkou, která do tohohle pořadu už nikdy nepáchne. Rozumíte?“

Luke se přinutil usmát. „Rozumím,“ potvrdil, ale pomyslel si To je ale blbec.

Pohlédl na Mikea, který mu ukázal zdvižené palce. Luke dokázal jen zavrtět hlavou a doufat, že ze sebe neudělá v celostátním vysílání úplného pitomce. V duchu se přesvědčoval, že když bude mluvit o chatě, zvládne to.

Zveleboval ji celý život. Pamatoval si, jak už v osmi letech sbíral dříví na podpal do krbů v pokojích pro hosty. Mnozí z těch hostů se vraceli rok za rokem a čím dál víc mu připadali jako rodina. Odjakživa byl přesvědčený, že Chata u Vánočního jezera je výjimečná díky všem, kteří tam během let pobývali.

Luke vyrostl v úžasných coloradských Skalnatých horách a odjakživa měl jasno v tom, co chce dělat. Věděl, že si najde práci, v níž by mohl sloučit lásku k hotelům a rezortům se zápalem pro ochranu životního prostředí. A přesně to taky udělal.

Poté co promoval mezi nejlepšími z ročníku, se specializací na pohostinství a udržitelný design, nastoupil k německé světové firmě, vůdčímu hráči v oboru udržitelného podnikání. Během let se mu dařilo. Čekalo ho jmenování viceprezidentem, když mu před rokem máma zavolala s tím, že táta onemocněl. Pospíchal domů.

Otec zanedlouho zemřel a Luke zůstal v chatě a pomáhal mámě. Byl jedináček, potřebovala ho. Tehdy zjistil, jak špatně je na tom podnik finančně. Rodiče ho tím nikdy nechtěli znepokojovat, ale když si prohlédl účetní knihy, vylekal se. Vážně se vylekal.

Než odjel na vysokou, mluvili o tom, jestli by jednou nechtěl chatu vést a udržet ji v rodině. Nerad jim musel upřímně přiznat, že nechce zůstat po zbytek života v Coloradu. Chtěl víc. Chtěl cestovat a učit se ve světě od lidí, kteří razili cestu zeleným iniciativám pro podnikání všeho druhu, včetně hotelů a turistických rezortů.

Shodli se na tom, že až nastane čas, aby rodiče odešli na odpočinek, chatu prodají. Bude to konec jedné éry, ale zároveň pozitivní změna a nový začátek pro všechny. Dají aspoň nějaké jiné rodině možnost zapsat se do historie podniku.

Ale pak nedaleké městečko Forest Hills změnilo zákony a umožnilo jednomu velkému hotelovému řetězci vybudovat v okolí Skyline Resort, monstrózní hotel s více než patnácti sty pokoji. Chata se svými třiceti pokoji začala přicházet o hosty. Do té doby nesměl v oblasti vyrůst žádný podnik s více než stovkou pokojů, aby se chránilo životní prostředí a udrželo se kouzlo a původní ráz krajiny. Nyní si však veškerou pozornost a zájem získával Skyline Resort se všemi moderními vymoženostmi, včetně lázní, obří posilovny s lekcemi fitness, celoročně vyhřívaného bazénu, kina pro tisíc diváků a teenagerovského pokoje vybaveného videohrami a nejmodernější technologií.

Upadající hospodaření chaty dělalo Lukeovi vrásky. Chtěl udělat všechno pro to, aby si máma mohla užívat důchod na Floridě tak, jak si představovala. To si ale žádalo, aby chatu prodali za dobrou cenu. Takže pokud je třeba vystoupit naživo v televizi, aby získal podniku tolik potřebnou propagaci, pak to udělá. Ale to ještě neznamená, že nad tím bude jásat.

Pátá kapitola

Později toho dne, zatímco New York ležel pod sněhovou pokrývku, pospíchala Riley, vybavená mnohem praktičtějším zimním obutím, do Café Lola. Byl to její oblíbený útulný vinný bar v Upper West Side. Ulehčeně si oddechla, když otevřela dveře.

„A jsem tu,“ řekla si a vděčně se usmála. Sotva vešla, cítila, jak ji opouští stres. Dorazila na své šťastné místo, do svého oblíbeného útočiště vždycky, když přebývala v okolí a chtěla si oddechnout a dát si sklenku vína.

Café Lola byl malý podnik, ale co mu chybělo na prostoru, to víc než vynahrazoval jídelníčkem, který nabízel mimo jiné autentické španělské tapas a exkluzivní evropská vína. Ale Riley si sem hlavně chodila popovídat s barmanem a majitelem Alejandrem, krátce Alexem.

Sice už mu moc nechybělo do sedmdesátky, přesto dál pracoval šest dní v týdnu za barem, někdy i sedm, a během happy hour pokaždé. Tvrdil, že se díky hostům udržuje mladý. Riley by mohla osobně dosvědčit, že Alex má energii a nadšení jako dvacetiletý, a každý host si tu připadal jako jeho osobní oblíbenec.

Nebylo žádným tajemstvím, že Riley Alexe zbožňuje. Popravdě, byl mnohem víc než jen její oblíbený barman. Byl pro ni něco jako náhradní otec, už od té doby, kdy se přistěhovala na Manhattan a neznala tam živou duši.

Rozhlédla se po baru a zasmála se. Alex tu rozmístil ještě víc vánočních dekorací, než si pamatovala z dřívějška.

Bar vždycky zdobila bílá třpytivá světýlka, aby mu dodala romantickou atmosféru, ale v době kolem Vánoc se Alex překonával a přidával další kamkoliv, kde zbývalo aspoň trochu místa. Ať už to bylo nad barem, na stopě, na zdech nebo kolem oken, světýlka byla prostě všude a vždycky tu vyhrávaly koledy.

Riley nepřekvapil ani dvouapůlmetrový vánoční stromeček, ozdobený stovkami korkových zátek na rudých stužkách. Došla k němu, podívala se zblízka a usmála se. Na korkových zátkách byla podle tradice Café Lola napsaná jména. Když si člověk objednal láhev vína, Alex napsal na korek jeho jméno a datum a vznikla nová dekorace. Usmála se při vzpomínce, jak i ona za ta léta přispěla hezkými pár kousky.

Zpočátku ji překvapovalo, že Alex začíná s vánoční výzdobou hned po Halloweenu, ale s nadšením se jí svěřil, že ty vánoční dekorace jsou další věc, za kterou může člověk vzdát dík při Díkůvzdání. Riley tyhle Alexovy průpovídky milovala.

Říkal taky, že ozdoby jsou nádherný způsob, jak dát najevo vánočního ducha. Jejich množství je přímo úměrné tomu, kolik vánoční nálady si nesete v srdci. Pokud to byla pravda, pak Riley neznala nikoho, kdo by byl vánočněji založený než Alex.

Během jejích prvních svátků v New Yorku se ji pokusil přimět, aby se do výzdoby zapojila. Vymluvila se, že si na to nepotrpí, a on si umínil to změnit. Ale ať se snažil, jak se snažil, jediné, co během let vzala na milost, bylo svařené víno Alexovy babičky Loly.

Riley si právě svlékala kabát, když k ní přispěchal.

„Já si říkal, že dorazíš na happy hour.“ Srdečně ji objal a odebral jí kabát.

V Alexově přítomnosti se jí hned ulevilo. Věděla, že udělala dobře, když v té sněhové vánici zamířila na severní Manhattan, jen aby se s ním viděla.

Vzal její ruce do svých a couvl. „Musím si tě prohlédnout.“

Podíval se jí do očí a Riley byla najednou rozpačitá. Věděla, že ji Alex vždycky vidí takovou, jaká doopravdy je, a už bůhví pokolikáté ji napadlo, jestli jí nenahlíží přímo do duše.

„Alexi, moc ráda tě vidím,“ vydechla a myslela to upřímně.

Usmál se. „Víš, co si myslím?“

Opětovala jeho úsměv. „Co?“

„Že potřebuješ náš svařák,“ odpověděl s jistotou. „Ten tvůj oblíbený. Udělal jsem čerstvou várku a držím ti místo.“

Ukázal na barovou stoličku v rohu. Riley se zasmála, když viděla rezervační cedulku. Nikdy nezažila, že by někomu rezervoval místo u baru.

Užasle zavrtěla hlavou. „Jak jsi věděl, že přijdu?“

Alex vzhlédl k televizi na stěně.

Riley si povzdechla. „Tys ráno viděl ten rozhovor?“

Vzal ji kolem ramen a dovedl k rezervovanému sedadlu. „Mi tesoro… všichni ho viděli.“

Tíživé vědomí, kdo všechno byl svědkem jejího krachu v přímém přenosu, aspoň trochu zmírnilo Alexovo oslovení mi tesoro, neboli láskyplné španělské „můj poklade“.

Jako by vycítil její rozpaky, vzal ji zase za ruku a maličko ji stiskl. „První sklenička je na mě. Zázračné babiččino svařené víno už se nese.“

Riley se zasmála. „Kdy se z něj stalo zázračné?“

Alex se na ni zašklebil. „Jsou Vánoce. O Vánocích je zázračné všechno.“

Pobaveně se uvelebila na svém vyhrazeném místě v útulném rohu. „Jestli je zázračné, to nevím, ale chybělo mi a ty jsi mi taky chyběl.“

„Ale ty mně víc, mi tesoro,“ opáčil Alex a míchal horké svařené víno v obřím hrnci na pultě.

Riley na chvíli zavřela oči a s nadšením vdechovala známou vůni hřebíčku a skořice.

„O tomhle jsem snila,“ zašeptala měkce. „To u nás v Arizoně nemáme.“

Alex přikývl. „Vždycky to pro tebe rád nachystám. Nikdo nedokáže ocenit babiččin recept tak jako ty.“

„No, v tom případě lidi nevědí, o co přicházejí.“

„To jim taky pořád říkám,“ přisvědčil důrazně.

Riley se zasmála a uvelebila se na stoličce. Měla tenhle koutek ráda, mohla se opírat zády o cihlovou zeď a přitom měla výhled na celý bar.

Dobře si pamatovala, jak do Café Lola přišla poprvé. Vládl studený zimní večer, její první noc v New Yorku. Byla zhruba stejná roční doba jako teď, jen pár týdnů před Vánocemi. Přiletěla sem od mámy z Floridy, dorazila do města jen s příručním kufříkem, notebookem a svým snem. Tím snem bylo stát se konečně spisovatelkou, jak vždycky chtěla.

Cesta, která ji zavedla do New Yorku, se podobala žluté cihlové stezce Dorotky z Čaroděje ze země Oz, plná zatáček, zvratů a dramatických událostí.

Nejprve byla reportérka a moderátorka zpráv oceněná cenou Emmy, investigativní zpravodajka zaměřená na zločin a korupci, dále válečná dopisovatelka z Iráku a Afghánistánu, načež provedla obrat, stala se autorkou cestopisů na volné noze a putovala po nejúchvatnějších místech na Zemi. Problém byl v tom, že jí ta práce ani zdaleka nevydělávala na živobytí, protože vlastně jen platila a moc nevydělávala. Snažila se nějak vyjít, žila z úspor, ale když jí peníze došly a ona nevěděla co dál, dovolila jí máma nastěhovat se domů. V té příšerně náročné době uzavřela svou první nakladatelskou smlouvu na milostný román.

Uvědomovala si, že dostala šanci na nový začátek, a pochopila, že pokud se chce proměnit z drsné válečné zpravodajky a reportérky v autorku romancí, která plodí povznášející a dojímavé příběhy, potřebuje přesídlit na Manhattan. Tam se může stát, kýmkoliv se jí zlíbí. A tak přijala malou zálohu na knihu, prodala auto a přestěhovala se do města s úmyslem psát milostné romány, které by měly čtenáře inspirovat, aby hledali své životní štěstí.

V Café Lola skončila hned první večer ve městě. Stačilo, aby se jen podívala na svůj směšně malý byteček, a už popadla notebook a nabíječku a zamířila dolů do baru. S Alexem se setkala, když se poohlížela po zásuvce, protože se jí počítač během letu vybil. Musela mu připadat vyjukaná, hned se ptal, jestli je v pořádku. A ona mu vyklopila celý svůj příběh, svěřila se mu, že se právě přestěhovala do New Yorku, nikoho tu nezná a její garsonka je menší než vězeňská cela.

Našel jí místo v rohu u baru, to, na kterém seděla i teď, poblíž zásuvky. Na uvítanou ve městě jí přinesl svařené víno na účet podniku a ujistil ji, že tajný recept jeho babičky Loly jí zahřeje srdce a že se všechno spraví. Ten večer začalo jejich přátelství a Riley si navykla využívat útulný koutek baru jako kancelář. Napsala tam i svůj první román.

Ze vzpomínání ji vytrhl kouřící hrnek svařeného vína, který před ní přistál. Vzhlédla do Alexovy usměvavé tváře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska k Vánocům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.