Přeložil Petr Kotrle

Copyright ©2013 by Alastair Reynolds
First published by Gollancz, London, 2013

All Rights Reserved
Copyright ©2021 for the Czech translation by Petr Kotrle
Copyright ©2021  for Cover image © Shutterstock.comdesign
Cover design by Justin Rexford; ©2014 by Recorded Books

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7750-9

Louise Klebaové,

která to všechno začala.

„Báň, kterou hvězdy nebo měsíc ozářil,

nemá v uctivosti

lidské složitosti,

zuřivost a kal člověčenských žil.“

W. B. Yeats

(Verše z „Byzance“.)

český překlad Jiří Valja

PROLOG

Původně jsme byly jen jedna a teď to vypadá – pokud se dá věřit zprávám ze Zkoušky pravdy –, že možná brzy zase jedna budeme.

Poslední dobou trávím víc času dole na pobřeží, kde můžu sledovat připlouvání a odplouvání plachetnic. Líbí se mi svištění větru v lanoví, ráda se dívám na rychlé a hbité pohyby námořníků, suchozemců i akvánců, spojených svou neohrožeností a zvláštními způsoby dorozumívání. Pozoruju, jak racci kradou zbytky a poslouchám jejich hlučné hašteření. Občas si dokonce namlouvám, že nechybí moc, abych jim porozuměla. Velice vzácně je s nimi na obloze vzducholoď nebo nějaká jiná létající věc.

Dlouho však bylo obtížné se na toto místo vrátit. Problém není v tom, že bych se v Lisabonu někdy necítila dobře, dokonce ani po změnách, které se staly. Jistě, bylo to kruté. Ale město už překonalo horší pohromy a časem nepochybně zase nějaké horší přijdou. Mám tady mnoho přátel a díky kurzům, které jsem zorganizovala, abych dětem i dospělým pomohla naučit se portugalsky, si na mě zvyklo spoléhat překvapivé množství lidí.

Ne, město jako takové nebylo problém a já nemohu říct, že by ke mně nebylo vlídné. Ale mnoho let jsem cítila nutnost vyhýbat se některým jeho částem, neboť jsem je měla spojené s nepříjemnými asociacemi. Baixa, výtah Santa Justa, dlouho existující kavárna na vršku výtahu, věž v Belému, Památník objevitelů. Ne proto, že se na všech těchto místech stalo něco zlého, ale proto, že to byly body, kde zaběhnutý život vzal náhlý a nečekaný obrat, a (to je třeba říct) ne vždycky k lepšímu. Ale myslím, že bez těchto zvratů bych tady teď nebyla, neměla ústa a hlas. Když se ohlédnu na řetězec událostí, které mě do Lisabonu přivedly, mohu s určitou jistotou říct, že nic není nikdy úplně černé nebo úplně bílé. Předpokládám, že město by souhlasilo. Chodila jsem po jeho širokých bulvárech, vychutnávala si přívětivý stín jeho majestátních budov. Ale než mohlo být město takto přebudováno, muselo být jednoho strašlivého rána pohlceno vodou a ohněm. Jiný den má sestra ukončila svět, aby svět mohl dál žít.

Hraju si s amuletem, který mi tenkrát ráno dala. Je to jednoduchá ozdůbka ze dřeva, kterou nosím na krku na stejně obyčejném koženém řemínku. Někdo by si mohl při pohledu na něj říct, že to není nic zvláštního a v jistém smyslu by měl pravdu. Má jen malou hodnotu a rozhodně žádnou moc. Nevěřím na takové věci, přestože ve světě je dnes předsudků víc, než když jsem byla malá. Mnozí lidé, třebaže já k nim nepatřím, začali znovu přemýšlet o bozích a duších. Ale nelze popřít, že pouhý fakt přetrvávající existence toho amuletu představuje malý, nenápadný zázrak. Překonal neuvěřitelné množství času, provrtal se historií až do mé péče. Kdysi patřil prababičce, což je pro většinu lidí dost daleká minulost. Já se však domnívám, že ten amulet by připadal tajemně starý i mé prababičce, a stejně tak její prababičce, ať už to byl kdokoli. Mnohokrát se muselo stát, že se skoro ztratil, byl skoro zničen, ale proklouzl těmito okamžiky krize a nějakým způsobem si našel cestu do současnosti, požehnání z historie.

Měla jsem taky štěstí. Správně bych tady vůbec neměla stát. Měla jsem zemřít před stoletími, hluboko ve vesmíru. A v jistém smyslu se mi přesně to stalo. Vsadila jsem sama sebe proti času a vzdálenosti a sázku jsem prohrála. Samozřejmě si z toho, jaké to bylo před nehodou, vybavuju jen velice málo. Teď si pamatuju, nebo si to alespoň myslím, většinou to, co mi řekla sestra. Mluvila o setkání pod pryšcem obrovským, o losování barevných dřívek a volbě jednotlivých osudů. Naše životy rozhodly. Tenkrát mi záviděla. Myslela si, že můj osud skýtá víc slávy než její.

Svým způsobem měla pravdu, ale to, co se nám přihodilo, se našim plánům a ambicím vysmálo. Chiku Zelená skutečně stanula na Zkoušce pravdy a nadechla se cizího vzduchu jiné planety. Chiku Červená se skutečně dostala na palubu té maličké, volně se pohybující kosmické lodě, a dozvěděla se něco o jejím obsahu. Chiku Žlutá nakonec zůstala stranou, kde (jak se předpokládalo) se jí nic zlého nestane a ona povede klidný, nedobrodružný život.

A tak to bylo, nějaký čas. Jak jsem už řekla, v těch osvícených časech lidé zpravidla na duchy nevěřili. Jenže jsou duchové a duchové. Nebýt určitého strašidelného přízraku, o Chiku Žlutou by se nikdy nezačali zajímat mořští lidé, a pokud by na sebe neupoutala jejich pozornost, moji konečnou úlohu v tomto řetězci událostí by to přinejmenším značně oslabilo.

Takže toho ducha nelituji. Ano, všeho ostatního mi líto je. Ale jsem ráda, že ten přelud přišel vytrhnout sestru ze spokojené nečinnosti. Měla tenkrát dobrý život, i když o tom nevěděla.

Ale totéž platilo pro všechny ostatní.

KAPITOLA PRVNÍ

Šla k výtahu Santa Justa, když uviděla ducha znovu.

Bylo to dole ve čtvrti Baixa, nedaleko od řeky. Pouliční žonglér k sobě nalákal diváky, skupinku turistů schovaných pod barevnými slunečníky. Když se ve skupince udělala mezera, duch se objevil mezi nimi a pokusil se na Chiku zapůsobit. Na sobě měl černé oblečení a černý klobouk se širokou střechou. Neustále něco říkal a jeho obličej dostával čím dál zmučenější výraz. Potom se turisté znovu sevřeli. Žonglér předvedl několik dalších kousků, a pak udělal tu chybu, že si řekl o peníze. Skupinka, tímto vývojem rozladěná, se začala rozcházet. Chiku chvíli počkala, ale duch už byl pryč.

Při jízdě železným výtahem nahoru přemýšlela, co bude s těmito zjeveními dělat. Objevovala se čím dál častěji. Věděla, že jí duch nemůže ublížit, ale to nebylo totéž jako smířit se s jeho existencí.

„Vypadáte ztrápeně,“ promluvil něčí hlas. „Proč vypadáte ztrápeně, když je tak krásné odpoledne?“

Byl to jeden z mořských lidí namačkaných vedle ní u dveří výtahu. Vecpali se dovnitř na poslední chvíli a rozladili ji svým slaným pachem a ostrými hranami exoskeletů, které ke svému pohybu využívali. Uvažovala, kam asi mají namířeno. Říkalo se, že mořští lidé nemají rádi stísněné prostory, výšky, a přílišnou vzdálenost od moře.

„Prosím?“

„Neměl jsem nic říkat.“

„Ne, to jste neměl.“

„Ale krásné odpoledne je, ne? Máme rádi déšť. Obdivujeme zrcadlení na mokrých površích. Zvláštní způsob, jakým se štěpí a láme sluneční světlo. Lesk věcí, které předtím byly matné. Tíživost oblohy.“

„Nemám zájem se k vám přidat. Jděte verbovat někoho jiného.“

„Kdepak, my neverbujeme. To už nepotřebujeme. Jedete do kavárny?“

„Do jaké kavárny?“

„Do té nahoře.“

Chiku skutečně měla namířeno do kavárny, ale otázka ji vyvedla z míry. Jak mohl ten mořský člověk znát její zvyky? Zdaleka ne všichni ve výtahu pojedou do kavárny, dokonce ani většina. Bylo možné, že se tam zastaví cestou zpátky od karmelitánského kláštera, ale kavárna byla zřídka cílem těch, kteří vyjížděli z Rua do Ouro.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Rodinný přítel.“

Dveře se otevřely.

Chiku šouravě vystoupila z výtahu spolu s turisty, přešla rovnou do kavárny a posadila se na obvyklé místo k oknu. Pozorovala racky, jak se s vřeštěním nechávají riskantně vynášet teplými stoupavými proudy. Mraky se začaly trhat, slunce se zatřpytilo na změti mokrých červených střech odvádějící oči dolů k platinové stuze Taja.

Objednala si kávu. Předtím uvažovala o těstovinách, ale duch a ten podivný rozhovor ve výtahu jí vzaly chuť. Přemýšlela, jestli jí Lisabon nezačíná jít na nervy.

Přinesla si s sebou blok. Byla to staře vyhlížející věc zasazená do mramorovaných desek. Uvnitř byly stránky a stránky rukou psaného textu. Všechna její písmena se nakláněla doprava jako stromy ohnuté větrem. Chiku si všimla, že na jedné stránce něco chybí, a dotkla se velínového papíru hrotem plnicího pera. Inkoustová slova se víc nahustila a vytvořila prostor, do něhož mohla chybějící slovo vepsat. Jinde zase vyškrtla dva nadbytečné řádky a text po obou stranách vymazané části se spojil.

Když na sobě ucítila oči, vzhlédla.

Do kavárny přišli mořští lidé a donutili majitele posunout stoly a židle tak, aby se k nim se svými exoskelety vešli. Seděli v nepravidelném trojúhelníku u malého, nízkého, kulatého stolu a mezi sebou měli velkou konvici s čajem, z níž se kouřilo.

Jeden z nich se jí podíval do očí. Zdálo se jí, že by to mohl být ten, který se s ní dal do řeči ve výtahu. Akvánec – považovala za pravděpodobné, že je to muž – uchopil šálek tlustými šedými prsty a zvedl jej ke škvíře úst, která postrádala rty. Jeho oči byly nemrkající černé prázdnoty. Napil se ze šálku vodnaté substance.

Pak položil šálek zpátky na stůl a hřbetem ruky si z úst setřel zelenou šmouhu. Jeho kůže se leskla jako mokré oblázky. Mořští lidé do sebe na souši neustále vtírali olejíčky a parfémy.

Akvánec pohledem ani na okamžik neuhnul.

Chiku už toho měla tak akorát dost. Zaplatila a chystala se odejít. Dopoledne jí zničil duch a teď jí mořští lidé zkazili celý den. Uvažovala, jestli má odejít bez jediného slova. Tak by to bylo důstojné.

„Nezajímáte mě vy ani vaše mořská sídla a kašlu zvysoka na vaše pitomé plány kolonizace vesmíru. A mě ani mou rodinu neznáte.“

„Víte to jistě?“ určitě to byl ten, který s ní hovořil předtím. „Ve skutečnosti jste o nás jednoznačný zájem projevila – o Spojené vodní národy a Panspermickou iniciativu. Proto se my zajímáme o vás. Bez ohledu na to, jestli se vám to líbí, nebo ne.“

Jiným oknem bylo za mořskými lidmi vidět visutý most. Třpytil se jako nějaký úplně nový šperk. Po staré stavbě se už týdny posouvala kulička rekonstrukčního stroje. Požírala a obnovovala kovové části, které byly skoro stejně staré jako výtah Santa Justa. Na tuto choulostivou operaci dohlížely ze své výšky dvě Výrobny. Tyčily se nad mostem na dlouhých nohách jako kudlanky.

„Bez ohledu na to, jestli se mi to líbí, nebo ne? Co si o sobě sakra myslíte?“

„Mecufi, těší mě. Pátrala jste v naší veřejné i soukromé historii – proč se tak zajímáte o naši minulost?

„To není vaše věc.“

„Tato planeta je součástí Světa dohledu,“ řekl Mecufi přísně, jako kdyby dítěti vysvětloval něco naprosto triviálního. „Ve Světě dohledu je všechno věcí všech. To je jeho smysl.“

Po cimbuří hradu v dálce se procházeli turisté. Na březích Taja přistávaly po přeplutí Atlantiku kyberklipry. Elegantní štíhlé plachty se jim vlnily v čerstvém větru od řeky. Vzducholodě a aerokabiny klouzaly pod mraky, barevné jako balonky.

„Co můžete vy vědět o Světě dohledu? Vždyť ani nejste jeho součástí.“

„Svým vlivem do našeho prostoru zasahuje víc, než bychom si přáli. A vyhledávání dat dovedeme dobře rozeznat, obzvlášť když se nás týká.“

Zvláštní rozhovor začínal přitahovat pozornost dalších zákazníků kavárny. Chiku z toho naskočila husí kůže. Měla to tady ráda. Líbilo se jí, jak je to anonymní.

„Jsem historička. To je všechno.“

„Historička, která sepisuje soukromou historii klanu Akinya? Eunice Akinya a všechno kolem? Geoffrey a sloni? Zaprášené události z doby před dvěma sty lety? To je v té vaší knize?“

„Jak jsem řekla, nic z toho není vaše věc.“

„To zní jako důrazné popření.“

Ostatní dva zakuňkali jako žáby.

„To, co děláte, je obtěžování,“ ohradila se Chiku. „Jako svobodný občan si mohu zjišťovat, co chci. Jestli s tím máte nějaký problém, obraťte se na Mechanismus.“

Mecufi smířlivě zvedl ruku.

„Třeba bychom vám mohli pomoct. Ale budeme potřebovat jistou – řekněme reciprocitu.“

„K čemu bych mohla potřebovat vaši pomoc?“

„Je tu například ten duch – s tím vám můžeme pomoci určitě. Ale nejdřív od vás něco potřebujeme.“ Mecufi sáhl do kapsy exoskeletu a vytáhl úzkou dřevěnou krabičku, do jaké by se mohla vejít sbírka tužek nebo kružítek. Uvolnil malý zámek a vysunul vnitřní část. Bylo v ní deset přihrádek vyložených plstí, z nichž každá obsahovala barevnou kuličku velkou přibližně jako skleněné oko. Jeho ruka nad nimi zaváhala. Byly třpytivé, s vířivou kresbou, a zahrnovaly paletu světlých barev, s výjimkou jedné vzadu, která byla buď velice temně nachová, nebo čistě černá.

Rozhodl se pro oranžovou kuličku s ohnivě rudým tečkováním. Vzal ji mezi prsty a zavřel oči. Trvalo mu několik sekund, než dosáhl jasné formulace a provedl nezbytná přiřazení.

„Vezměte si tohle zrnko,“ vybídl ji Mecufi.

„Nerozumím–“ začala Chiku.

„Vezměte si tohle zrnko.“ Mecufi jí vtiskl oranžovou kuličku do dlaně a ohnul jí prsty, aby ji sevřely. „Jestli vás přesvědčí, že moje úmysly jsou v podstatě dobré, přijďte zítra před desátou k Památníku objevitelů. Potom navštívíme atlantická mořská sídla. Bude to jenom krátké dobrodružství – vrátíte se včas, abyste stihla čaj.“

Pedro Braga čistil štětce a přitom si pobrukoval. Jeho ateliér byl prostoupený zvláštním pachem laků a fermeží. Pod jejich pronikavostí se držela trvalá vůně hoblin, pilin a drahých tradičních pryskyřic.

„Dnes se mi stalo něco zvláštního,“ spustila Chiku.

„Jak zvláštního?“

„Souvisí to s duchem. Ale je to ještě podivnější. Potkala jsem dnes mořského člověka. Jmenoval se Mecufi.“

Z holých trámů pod stropem visely za krky kytary v různém stádiu rozpracovanosti. Něco byly jen hrubé obrysy ohraničené křivkami připomínajícími čtvrťové noty. Jiné byly s výjimkou strun a finálních dekorativních úprav téměř hotové. Byla to složitá, těžko pochopitelná práce, ale kytary šly na odbyt dobře. Ve světě, kde montovny a Výrobny dokázaly zhotovit prakticky cokoli s minimálními náklady, měla nedokonalost punc luxusu.

„Myslel jsem, že s nimi nechceš mít nic společného.“

„Taky jsem nechtěla. Kontaktoval mě Mecufi, ne já jeho – ve výtahu, cestou do kavárny. Byli celkem tři. Věděli, kdo jsem. Věděli taky o duchovi.“

„To je vážně divné.“ Pedro dočistil štětce a nechal je v dřevěném rámu vyschnout. „Můžou s ním něco udělat?“

„Nevím. Chtějí, abych jela do mořských sídel.“

„Tak to máš štěstí. Miliony by za takové pozvání vraždily.“

„To je jejich věc. Já to tak necítím.“

Pedro otevřel láhev vína a nalil do dvou skleniček. Krátce se políbili, vzali si skleničky ven na balkon a sedli si každý z jedné strany lehce rezivého stolku, z něhož se odlupovala bílá barva. Kdyby chtěli vidět moře, museli by se vyklonit z úplného konce balkonu, pak by se jim ostýchavě ukázalo v mezeře mezi dvěma vedlejšími bytovými domy. V noci, kdy zář oken a pouličních lamp barvila město do žluta, Chiku pohled na moře nikdy nechyběl.

„Ty je vážně nemáš ráda, že?“

„Vzali mi syna. To je snad dostatečný důvod, ne?“

O tom, co v jejím životě předcházelo dnu, kdy se potkali v Belému, spolu téměř nikdy nemluvili. Dohodli se na tom oba: vztah vybudovaný na pevném základu vzájemné nevědomosti. Pedro věděl o jejích sestrách a o tom, že měla syna, který odešel do mořských sídel – fakticky se stal příslušníkem nového druhu. Chiku zase věděla, že Pedro hodně cestoval, než se usadil v Lisabonu, a že vždycky nevyráběl kytary. Měl peníze, které jí ke skromnému příjmu z jeho podnikání nešly dohromady – samotný pronájem dílny měl být nad jeho možnosti. Ale nijak netoužila pátrat po detailech.

„Třeba se s tím potřebuješ vypořádat.“

„Vypořádat?“ Chiku se podrážděně opřela o stolek, až se na nestejnoměrně dlouhých nohách rozkolébal. „S něčím takovým se nevypořádáš. To je navíc jenom začátek – do záležitostí naší rodiny se pletou už tak dlouho, až to hezké není.“

„Ale kdyby tě dokázali zbavit toho ducha–“

„Řekl, že by mi s tím `mohli pomoct'. A to může znamenat možnost tomu duchovi odpovědět. Zjistit, co ode mě Chiku Zelená chce.“

„Ty bys o to stála?“

„Uvítala bych takovou možnost. Možná bych...“ Ale nakonec se rozhodla větu nedokončit. Napila se vína. Z otevřených dveří jednoho z barů dole na ulici vyřvávala nějaká žena tři stejné verše fada, cvičila na večerní vystoupení. „Nevím, jestli jim můžu důvěřovat. Ale Mecufi mi dal tohle.“

Položila na stolek mezi ně kuličku.

Pedro pro ni sáhl a s lehce znechuceným úšklebkem ji uchopil mezi palec a ukazováček. Chiku věděla, že s tím nesouhlasí. Zastával názor, že zrnka nějakým způsobem zkratují zásadní součást lidské komunikace.

„Není to spolehlivé.“

Vzala si oranžovou kuličku zpátky. Na Pedra by to stejně nefungovalo. Zrnka byla vždycky nastavená pro konkrétního příjemce.

„Vím. Ale jsem ochotná to zkusit.“

Chiku zrnko zmáčkla. Skleněná kulička se rozprskla na neškodné střepy, které se samy rozpustily. Současně se jí obsah zrnka – jeho náklad emocí – v hlavě rozvinul jako květina. Vyjadřoval opatrnost, naději a jedinečnou touhu po důvěře. V chóru nezazněly žádné temné tóny.

„Měla jsem pravdu, že Mecufi je mužského pohlaví,“ usoudila. „Bylo to zřetelně poznat.“

„Co dál?“

„Hrozně moc chce, abych do mořských sídel přijela. Potřebují mě minimálně stejně jako já je. A nejde jenom o toho ducha. Je v tom ještě něco jiného.“

Žena zpívající fado své tři fráze ještě jednou zopakovala. Na poslední slabice se jí zlomil hlas. Rozesmála se.

KAPITOLA DRUHÁ

Belém byl místem, kde se setkala s Pedrem. Stalo se to nedlouho po jejím příjezdu do Lisabonu. Oba si koupili zmrzlinu u stejného stánku a smáli se, když na ně děsivě odhodlaní racci začali podnikat nálety, aby se jejich nákupu zmocnili.

Vyjela si na vršek Památníku objevitelů s řadami vytesaných mořeplavců hledících k moři. Bylo to jediné místo, odkud si bylo možné slušně prohlédnout větrnou růžici. Byla to mapa starého světa, vyrovnaná z desek červeného a modrého mramoru na široké terase. Na bezedných mořích a oceánech hlídkovaly galeony a mořské obludy. Kraken stahoval svými chapadly loď do hlubin. Za mapou znázorňovaly šipky hlavní směry kompasu.

„Je dobře, že jste přišla.“

Prudce se otočila. Když tam dorazila, na vyhlídkové plošině památníku žádní mořští lidé nebyli, nebo si alespoň žádných nevšimla. Bylo chvilku po desáté, tak usoudila, že její pozdní příchod způsobil zneplatnění dohody. Přesto tu teď Mecufi byl, nacpaný do vzpřímeného exoskeletu.

„Zmínil jste se o duchovi. Dnes ráno už jsem ho jednou zahlédla, v tramvaji.“

„Ano, zhoršuje se to, že? Ale o tom si promluvíme později. Předtím máme na programu několik jiných věcí. Poletíme?“

„Jestli poletíme?“

Mecufi se podíval nahoru. Chiku přimhouřila oči před jasem oparu a sledovala směr jeho pohledu. Od jasného kola racků se oddělil nějaký tvar a začal se zvětšovat, jak klesal. Byl to letoun, přibližně stejně velký jako vršek památníku.

„Máme zvláštní povolení,“ vysvětlil Mecufi. „V Lisabonu nás mají rádi, co jsme nainstalovali ochranu před tsunami. Mají tady dlouhou paměť – rok 1755 byl včera.“ Ze širokého zeleného břicha letounu zavanul dolů teplý vzduch. Mecufi pobídl Chiku na rampu, která se k nim spustila. „Proč váháte? Není důvod nám nevěřit. Dal jsem vám přece zrnko, ne?“

„Zrnka se dají zfalšovat.“

„Všechno se dá zfalšovat. Budete muset věřit, že zfalšované není.“

„V tom případě jsme zpátky u bodu jedna, ne? Musím věřit, že jste důvěryhodní?“

„Důvěra je hezká a paradoxní věc. Slíbil jsem, že do večera budete doma – uvěříte mi aspoň to?“

„Pojedeme jenom do mořských sídlišť?“

„Nikam dál. Máme na to krásný den. Světlo dopadající na hladinu je stejně neklidné jako samotné moře! Dá se najít lepší chvíle pro život?“

Chiku se podvolila. Nechali se vyvézt nahoru a usadili se do pohodlných křesel v prostorově velkoryse pojaté kabině. Kabina se uzavřela, letoun začal stoupat a nabírat rychlost. Chvilku nato už se stáčeli od pobřeží. Vody nabízely úchvatné mísení odstínů, jako by do oceánu někdo vylil jezera indigového a ultramarínového inkoustu.

„Země je docela hezká, ne?“ Exoskelet uložil Mecufiho do křesla jako velkou vycpanou hračku, a pak se pro dobu letu odklopil.

„Mně to vyhovovalo.“

„Dokonalý zapadákov pro zkoumání historie vaší rodiny? Právě rozpadající se starý Lisabon?“

„Říkala jsem si, že bych tady mohla najít klid a mír. Očividně jsem se zmýlila.“

Letoun se držel v malé výšce. Občas minuli kyberklipr, rekreační jachtu nebo malou rybářskou loď s trupem pomalovaným veselými barvami. Chiku sotva stačila zahlédnout rybáře lopotící se na palubě se sítěmi a vrátky, když se letoun přehnal kolem. Vůbec se nepodívali nahoru. Letadlo za sebou uklízelo, rozptylovalo Machův kužel, aby nedocházelo k sonickému třesku.

Trup se jistě nastavil na barvu oblohy.

„Když dovolíte, rád bych se vás zeptal na vaše sestry,“ promluvil Mecufi.

„Raději bych se bez toho obešla.“

„Přesto to udělat musíme. Začněme od toho základního. Vašimi rodiči byli Sunday Akinya a Jitendra Gupta. Oba ještě žijí. Narodila jste se v bývalé Bezdohledové zóně na Měsíci, přibližně před dvěma sty lety. Chcete tato fakta nějak rozporovat?“

„Proč bych měla?“

Mecufi se odmlčel, aby se namazal nějakým olejíčkem s vůní levandule z malého dávkovače.

„Měla jste bezstarostné a blahobytné dětství. Vyrostla jste v době úžasného míru a přínosných společenských a technických změn. V čase bez válek, chudoby a téměř všech nemocí. Měla jste mimořádné štěstí – miliardy mrtvých duší by s vámi bez zaváhání měnily. Přesto jste v sobě při přechodu do dospělosti zaznamenala prázdnotu. Chybějící směr, absenci morálního smyslu. Vyrůstat s takovým jménem bylo těžké. Vaši rodiče, prarodiče a praprarodiče stěhovali hory. Eunice otevřela Sluneční soustavu pro kosmickou kolonizaci a další využití. Sunday a další vaši příbuzní zpřístupnili hvězdy! Co jste mohla udělat, aby to s tím bylo souměřitelné?“

Chiku založila paže.

„Skončil jste?“

„Ani náhodou. To je ta potíž obrovské dlouhověkosti: je třeba probrat strašně velký kus života.“

„Pak byste možná měl přejít k jádru věci.“

„Když vám bylo padesát, rozvinula se nová technika a vy jste učinila závažné rozhodnutí. Najala jste si firmu Quorum Binding, aby pomocí rychlé fenotypizace vytvořila dva vaše klony. Za několik měsíců byly klony po fyzické stránce hotové, ale jinak to byla jen prázdná plátna s částečným vědomím. Měly váš obličej, ale ne vaše vzpomínky, žádné vaše jizvy, žádné stopy, které na vás život zanechal, nic z vaší vývojové a imunologické historie. Ale i to byla součást plánu.

Zatímco klony dozrávaly, podrobila jste své tělo procesu strukturních úprav. Lékařské nanoroboty vás vykuchaly tak, že zůstalo jen jádro ve tvaru ženy. Rozebraly vám kosti, svaly a nervovou soustavu a přetvořily je tak, abyste byla po genetické a funkční stránce k nerozeznání od těchto svých klonových sourozenců. Vlna neurobotů se přehnala vaším mozkem jako nekontrolovaný požár. Zaznamenaly váš idiosynkratický konektom – detailní strukturu vašeho mentálního uspořádání. Podobná zařízení – skriptory – zároveň vepsala tyto struktury do mozku vašich sester. Jejich mysl byla vždycky podobná vaší, ale teď byla totožná – až do úrovně paměti. Pamatovaly si totéž co vy. Jednalo se o určité stochastické průměrování. Některé vlastní struktury vašich sester se dokonce přepsaly zpátky do vaší hlavy. Když proces skončil, když vás všechny tři vytáhli z imerzních tanků, doslova nebylo jak vás od sebe rozeznat. Vypadaly jste a uvažovaly stejně. Telomerické hodiny vašich buněk se přetočily zpátky na nulu. Epigenetické vlivy byly opraveny a obráceny. Jelikož jste všechny měly přístup ke stejným vzpomínkám, nedokázaly jste ani vy samy rozeznat, která z vás je originál. A přesně o to šlo: žádná ze sester neměla být zvýhodněná. A firma, která vám to udělala, Quorum Binding – ani ona nedovedla poznat, která z vás je pravá. Jejich proces byl důsledně slepý. Jejich klienti ani nic jiného nečekali.“

„A vy do toho strkáte nos konkrétně proto, že...?“

„My jsme se o vás zajímali vždycky, Chiku, ať se vám to líbí nebo ne. Povězte mi, jak jste si vybraly své jednotlivé cesty.“

„Proč?“

„Protože to je jediná část vaší minulosti, ke které se nedokážu dostat.“

Šest měsíců po proceduře všechny absolvovaly rekonvalescenci v rovníkové Východní Africe. Byl teplý den; rozhodly se, že si udělají piknik někde mimo dům. Letěly aerokabinami, rychle a nízko nad terénem, až našly vhodné místečko. Pamatovala si, že aerokabiny stály na zemi a stůl byl v uspávajícím stínu pryšce obrovského. Něco je přivedlo k tomu, že se rozhodly zvolit si jednotlivé osudy lámáním chleba. Bochníky obsahovaly obarvené papírové losy, na jejich obsahu se dohodly předem. Dvě se pustí do podniků, jež budou obnášet jistou míru rizika. Třetí zůstane ve Sluneční soustavě jako určitá pojistka, přičemž na ni bude kladen jediný požadavek, aby žila relativně bezpečně. Vzhledem k tomu, že rodinné investice pokračovaly v exponenciálním růstu, třetí sourozenec nebude muset pracovat, pokud nebude chtít.

Každá si potají přála být tím třetím sourozencem. Nebyla to žádná hanba.

Chiku si pamatovala, že chléb rozlamovala třikrát, z perspektivy každé ženy. Po lámání chleba všechny absolvovaly pravidelné sdílení vzájemných vzpomínek, v nichž byla samozřejmě obsažena i vzpomínka na piknik pod pryšcem, viděná z odlišné perspektivy. Směs emocí byla v každém případě odlišná, jako tři fotografie zabarvené do různých odstínů.

Sestru, které se po rozlomení ukázal světle zelený los, čekala výprava na Zkoušku pravdy. Cítila lehkou závrať a radost smíšenou s obavami, jako když se člověk blíží k prvnímu vrcholu horské dráhy. Opustí Zemi a na půldruhého století se uzavře do kamenných útrob dutolodě. Hodnotit riziko bylo obtížné: dutolodě byly nové, nevyzkoušené, a o něco takového se ještě nikdo nepokusil. Ale odměna na konci cesty – právo vkročit na novou planetu obíhající kolem nového slunce, byla nevyčíslitelná.

U sestry, která si vybrala cestu do vesmíru a nalezení volně plujícího trupu Zimní královny – její los byl růžovočervený – byly obavy silnější a doprovázely je hobojové podtóny strachu. Riziko této expedice se dalo kvantifikovat bezprostředněji. Poletí sama a ze svého malého plavidla bude muset vymáčknout výkon na hranici možností. Naproti tomu až se vrátí domů s výhrou, její dluh potomstvu bude splacen. Bylo to vysoké riziko, ale maximální odměna. A na rozdíl od sestry z dutolodě, která se bude o svůj úspěch dělit s miliony, tento triumf bude čistě její.

Sestra, která musela zůstat doma, ta, která našla žlutý los, cítila úlevu. Vylosovala si snadný úkol. Zároveň jí ale projel ostrý, břitký pocit roztrpčení, že jí bude sláva Zkoušky pravdy nebo dosažení Zimní královny odepřena. Nicméně dohodly se tak. Necítila potřebu stydět se za sebe. Tento osud si mohla vytáhnout kterákoli z nich.

Na stole byla dřevěná krabička. Jako jedna k ní natáhly ruku, aby ji otevřely. Zasmály se rozpačitosti toho okamžiku, tomu, jak zrazoval jejich zafixované chování. Potom dvě z nich nějakou dohodou beze slov stáhly ruku zpátky do klína a nechaly odklopit víčko třetí – Chiku Žlutou.

Krabička obsahovala nevelký počet rodinných památek Akinyaů. Bylo tam několik tužek, které patřily strýci Geoffreymu, a odřené sluneční brýle Ray-Ban. Dále výtisk digitální fotografie malé Eunice, kterou pořídila její matka Sonya, když se jako klimatičtí uprchlíci ocitly v nějakém přestupním táboře. Byl tam vzácný mobilní telefon značky Samsung, švýcarský armádní nůž, kompas a digitální paměťové zařízení, které mělo velikost palce a podobu klíčenky. Otrhaný výtisk Gulliverových cest, ve kterém zřejmě několik stran chybělo. A bylo tam šest dřevěných slonů, každý připevněný na uhlově černý podstavec – samec, samice, dva mladí dospělí a dvě mláďata. O slony se podělily dvě sestry, které se vydávaly do vesmíru. Tak se dohodly.

Když si rozdělily ostatní předměty, zůstal v krabičce pouze prostý dřevěný amulet. Visel na tenkém koženém řemínku, kruhový talisman neodhadnutelného stáří. Všechny věděly, že patřil jejich prababičce, a že přešel z Eunice na Soyu: nikoli Soyu, která byla matkou Eunice, ale dceru dřívějšího manžela Eunice Jonathana Bezy. Soya darovala amulet zase Sunday, když pobývala na Marsu, a ona jej předala své dceři, Chiku Akinya.

Teď byly tři.

„Měl by zůstat tady,“ řekla Chiku Zelená, ta verze Chiku, která letěla na Zkoušku pravdy.

„Souhlasím,“ přidala se Chiku Červená, verze vyrážející pronásledovat Zimní královnu.

„Mohly bychom ho rozříznout na tři kusy,“ nadhodila Chiku Žlutá, ale byl to návrh, který už vyslovily a zamítly desetkrát. Pravdou bylo, že amulet patřil na Zemi nebo do její blízkosti. Nepříslušelo mu opustit Sluneční soustavu.

Chiku Žlutá si amulet vzala a navlékla si řemínek na krk. Všechny se teď vezly po tramvajových linkách odlišných osudů, ale ona poprvé od losování hmatatelně vnímala omezenost své budoucnosti. Neodjede odsud.

„Začalo to dobře,“ poznamenal Mecufi.

„Jako většina věcí.“

Mecufi vhodil dávkovač olejíčku zpátky do kapsy vedle křesla a navázal na své stručné líčení života Chiku.

„Představa byla, že všechny tři budete mít rozdílné zážitky, ale v podstatě zůstanete stejnou osobou. Rozejdete se a budete žít nezávisle, ale čtečky a skriptory ve vašich hlavách budou udržovat vaše vzpomínky v přesné shodě, jako účetní spravující totožné účty. To, co zažije jedna z vás, zažijí i ostatní dvě. Měla to být spíš pravidelná reorganizace než trvalá synchronizace, ale z nějakého důvodu jste se postupně rozešly. Zůstaly jste ve vzájemném kontaktu, ale vztah se odcizil, objevilo se v něm napětí. Přestaly jste mít pocit, jako byste měly mnoho společného. Samozřejmě se vyskytla událost, která zafungovala jako katalyzátor–“

„Myslela jsem, že mi chcete něco říct,“ ozvala se Chiku. Tak teď o sobě uvažovala, ne jako o Chiku Žluté. Barvy byly k tomu, aby si udržela přehled o sestrách, ne kvůli ní. Dodala: „Jestli nemáte nic víc, asi se budeme muset vrátit do Lisabonu.“

„Ještě jsme se nedostali k duchovi.“

„Co je s ním?“

„Jedna z vás se snaží obnovit kontakt. Vy jste skriptorům a čtečkám zabránila, aby se vašich vzpomínek dotkly, tak se snaží zastihnout vás jinými způsoby. Samozřejmě víme, která z vás to musí být.“

„Za to žádná odměna nebude – zbýváme jenom dvě.“

„Chápu, proč jste se vzdálila Chiku Zelené. Čím byla dál, tím víc se zvětšila časová prodleva. Týdny a měsíce se ještě daly jakž takž zvládnout. Ale roky, desítky let? Na to nejsme nastavení. Nejsme konstruovaní tak, abychom dokázali udržovat empatické spojení s někým tak daleko od domova. Obzvlášť když v něm začneme vidět rivala, někoho, kdo vede lepší, dobrodružnější život. Život, který má smysl. Když jste obě měly děti, cítily jste určité spříznění. Chiku Zelená měla Ndege a Mposiho. Vy jste měla Kanua. Ale když se od vás syn odvrátil–“

„On se ode mě neodvrátil. To vy jste ho obrátili proti všemu, co znal a miloval – proti své rodině, svému světu, dokonce proti vlastnímu druhu.“

„Jeho odchod i tak přinesl smutek. Potom už jste nedokázala sdílet žádnou část existence Chiku Zelené. Nešlo o to, že byste ji nenáviděla – jak byste mohla? To by bylo jako nenávidět sebe samotnou. Ale nenáviděla jste představu, že nějaká vaše verze má lepší život. Pokud jde o vašeho syna – chtěl bych vás požádat, abyste z rozhodnutí, která Kanu učinil, nevinila nás.“

„Budu vás vinit z čeho budu chtít.“

Mecufi se v křesle zkroutil. Zdálo se, že se nechá snadno rozptýlit, jako hyperaktivní dítě. „Podívejte, blížíme se k našim ostrovům!“

Byli někde v blízkosti Azor. Toto však nebyl žádný přirozený řetězec ostrovů. Byly to obrovské plovoucí desky, deset kilometrů široké plošiny ve tvaru šestiúhelníku, navzájem propojené do vorů a souostroví, tvořící větší ostrovy s vlastním hranatým pobřežím, poloostrovy, atoly a zátokami.

Spojené vodní národy se skládaly ze stovek odlišných ostrovních seskupení. Ty nejmenší byly pohyblivé mikrostátečky tvořené jen několika propojenými deskami. Další byly superkolonie čítající tisíce nebo desetitisíce desek, které však byly v neustálém pohybu – některé se odlamovaly, přemisťovaly, skládaly do nových uskupení, federací a aliancí. Existovaly také odtrhlické státy, nezávislá území, vzdorovitá spojenectví mezi odrodilými obyvateli mořských sídel a suchozemskými mocnostmi. Pro tato nervózní, neustále se měnící teritoria neexistovaly žádné mapy.

„Kde žije teď?“ zeptala se. „Vy byste to určitě věděl, nemám pravdu? I kdyby se mnou Kanu nechtěl mluvit.“

„Váš syn je stále na Zemi, ale na druhé straně Afriky, v Indickém oceánu, pracuje s krakeny.“

„Vy jste se s ním setkal.“

„Osobně ne. Ale mám z dobrého zdroje, že vede velice spokojený a produktivní život. Obešlo by se to bez zlé vůle, Chiku, kdybyste se nesnažila nasměrovat ho od nás. Ale teď mu nemůžete mít za zlé, že se vás straní.“

„A vy mi nemůžete mít za zlé, že mě zajímá, jak se mému synovi daří.“

„V tom případě nemusí mít nikomu za zlé nikdo nic.“

Letěli teď níž a pomaleji. Žádné dvě desky nebyly úplně stejné. Některé byly upravené na zemědělskou produkci a vypínaly k mrakům vertikální farmy. Další byly poseté uzavřenými biomy, které kopírovaly určité pozemské ekosystémy. Některé byly zastavěné mnohapatrovými obydlími, jejichž arkologie dýchající vzduch měly stejně prosperující a městský charakter jako kterákoli konurbace na souši. Měly vlastní klimatické systémy. Na jiných byly soustavy elegantních zrcadel natáčejících se za sluncem. Některé se změnily v rekreační komplexy plné kasin a hotelů. Chiku věděla, že v blízkosti rovníku jich několik slouží k ukotvení kosmických výtahů. Ale teď už to byla vlna minulosti, technika včerejška. Mořští lidé stavěli ze svých sídlišť znepokojivé komínovité stavby, které se draly až ven z atmosféry a uvnitř měly sloupec vzduchoprázdna. Jednu z těchto věží teď měla před sebou, skleněný komín, který byl téměř neviditelný, pokud se člověk nepodíval přímo na něj. Tyčil se výš a výš, do zenitu, neměl konec. Loď stoupala tiše: jiskřička slunečního jasu vyplouvající vzhůru.

„Řekněte mi, co o tom duchovi víte.“

„Poslala ho Chiku Zelená, když došlo k zablokování normálního komunikačního kanálu. Je to shluk dat, který krouží kolem Země a hledá místo, kde by přistál. Takové jevy připoutávají naši pozornost. Litujete toho, co jste tím zablokováním udělala?“

„Domnívala jsem se, že to půjde vrátit.“

„A teď?“

„Co se stalo, stalo se.“

Požádala Quorum Binding, aby ji z paměťové synchronizace vypustili, čímž se od svých sester fakticky izolovala. Jenže pak se firma při zhroucení Bezdohledové zóny dostala do nucené správy, a když přišli věřitelé a prozkoumali záznamy, nenašli žádnou cestu, jak žádost Chiku napravit. Důležitý číselný kód se ztratil.

„Spálila jste svůj poslední duševní most.“

„A co tím chcete říct?“

„Existuje šance, jak jeho spálení zvrátit – umožnit vám znovu přijímat a vysílat vzpomínky, obnovit kontakt s Chiku Zelenou. A zjistit, co přesně se vám tak zoufale snaží sdělit.“

„Definujte slovo `šance'.“

„Řekněme, že znamení jsou příznivá. Ale budeme od vás za to potřebovat protislužbu. Ztratili jsme kontakt s jedním starým přítelem a domníváme se, že byste nám mohla pomoci spojení obnovit.“

KAPITOLA TŘETÍ

Ostrov se zvedal do falešného horského vrcholu korunou sněhobílých terasovitých budov, jež přečnívaly okraj jeho dutého vrcholku – hotelů s balkony a transformačních klinik pro ty, kteří se chystali připojit se k mořským lidem.

Mezi hotely a klinikami se z puklin a trhlin dral jako nějaká průmyslová pěna hustý deštný prales. V rozbujelých korunách stromů poletovala hejna plachých červených ptáků – větších a menších papoušků. Zpod hotelů se valily vodopády lemované duhou, vybíhaly do prostoru a padaly na ostře ohraničené římsy, do jezer a lagun, kde měly své základy další hotely a kliniky, nákupní centra a čtvrtě restaurací v dutém jádru hory. Letoun se spustil do falešné hory a pomalu se otočil kolem osy. Po většinu sestupu jámou je provázel oslnivý jas slunečního světla, které se odráželo od zrcadla k zrcadlu a rozdělovalo své paprsky tam, kde jich bylo třeba. Od vývařišť vodopádů stoupaly závoje mlhy.

„Pořád se říká, že poptávka po našich službách dosáhne maxima,“ promluvil Mecufi. „Ve skutečnosti je nekonečná. Návrat do moře je nejstarší lidská touha – mnohem starší a podstatně snadněji uspokojitelná než jednoduchá a poněkud dětinská touha létat. Létat jsme nikdy neměli – to je doména jiných druhů. Ale všichni pocházíme z moře.“

„Když se vrátíte ještě kousek dál, všichni pocházíme z prvotního slizu,“ podotkla Chiku.

„Vaše prababička prý byla stejně cynická, když jednala s naší zakladatelkou. Lin Wei poháněla vize lidských možností a velký sen o Panspermismu a Zeleném výkvětu. Eunice nemotivovalo žádné vyšší poslání než vztyčovat někde vlajky.“

„Kam tím směřujete.“

„Když dovolíte, přidám další jméno. June Wing byla stará přítelkyně vaší rodiny, nemám pravdu?“

„Nevím o tom.“

„Pak jako historik nestojíte za moc. June Wing byla – je – jedním z přátel vašeho otce Jitendry. Pracovali spolu na kybernetických problémech. June Wing stále žije, stejně jako váš otec. Poletuje po Sluneční soustavě a sbírá staré krámy pro muzeum.“

„A to je důležité čím?“

„Domníváme se, že June Wing má spojení na Lin Wei – nebo Arethusu, jak si začala říkat. Jenže Arethusa nám hovory nebere a ani June Wing se dvakrát nepřetrhne, aby s námi komunikovala. Ale v případě June Wing aspoň víme, kde je a co dělá. Teď potřebujeme pouze někoho, komu June věří, aby si s ní promluvil v našem zastoupení. A to je moment, kdy do toho vstupujete vy.“

„Měla jsem poslechnout Geoffreyho.“

„A ten vám řekl co?“

„S mořskými lidmi si nikdy nic nezačínej.“

„Podobný názor jste dala najevo Kanuovi, a podívejte, co se stalo. Ale řekněte mi – na základě mnoha svých rozhovorů s Geoffreym, co si o Arethuse myslel?“

„Měli jsme spoustu důležitějších věcí, o kterých jsme chtěli mluvit – vaše zakladatelka totiž nebyla první téma, které každého napadlo.“

Pomyslela na Geoffreyho a hrstku jejich setkání. Samozřejmě spolu mluvili a samozřejmě mluvili o Arethuse, která byla kdysi Lin Wei, avšak teď byla něčím, co mělo k ženě lidského druhu hodně daleko.

Ale to všechno byla dávná minulost.

Slétli k vodě na spodku jámy. Letoun se bez nějakých cavyků ponořil, okna překryla voda. Kliniky, hotely a butiky pokračovaly i pod hladinou, ale tady byly vzduchotěsné a nasvícené neony. Vodou se pohybovaly další barevně svítící stroje a plavci. Chiku zahlédla sítě a baldachýny mořské vegetace, hbitá hejna neonově modrých ryb a úžasné korálové formace v pastelových barvách. Obrovské biomechanické monstrum, jakýsi kříženec mezi humrem a olihní, pomáhalo pod dohledem plavců ukládat na místo díly prefabrikovaných budov. Chiku na jeho klepeta a chapadla hleděla s hrůzou, když si představila, co by s nimi mohl udělat, ale na plavcích nebylo znát, že by z tohoto krotkého pomocníka měli obavy.

„Stavební kraken,“ poznamenal Mecufi, jako by monstrum byla ta nejobyčejnější věc ve vesmíru. „Se stejným typem živočichů pracuje Kanu. Ve skutečnosti jsou to velice milí tvorové, když se s nimi člověk seznámí.“

A pak zajeli horizontálně do osvětleného tunelu táhnoucího se do prostorných domů uvnitř falešné hory.

„Zjistili jsme, že duch je zpráva od vaší sestry z dutolodě,“ navázal Mecufi. „Vyprávějte mi o té další Chiku – Chiku Červené, té, která se nevrátila.“

„Co se k tomu dá říct?“

„Udělejte to pro mě.“

Chiku si povzdechla. „Eunice měla loď jménem Zimní královna. Používala ji při všech svých výpravách po Sluneční soustavě. Dlouho předtím, než se o Chibesově principu dozvěděl kdokoli jiný, zmodernizovala motory Zimní královny, nastartovala loď a zamířila do mezihvězdného prostoru. Nečekala, že někam doletí – bylo to gesto, hozená rukavice. Nakonec se podařilo zjistit, kde je, jak daleko. Ale nikdo si nemyslel, že je sebemenší naděje ji dohnat.“

„Kromě Chiku Červené.“

„Konstrukci motoru se podařilo vylepšit tak, aby loď mohla Eunice dostihnout a vrátit se, ale i tak bylo třeba všechno osekat na dřeň – jeden pasažér, holé minimum záložních systémů, žádná rezerva pro případ, že by se něco stalo. Šedesát let jenom na dostižení Eunice a ještě delší čas na zpomalení, obrátku a cestu zpět.“

„Co přesně bylo cílem mise? Přivézt zpět Zimní královnu – nebo vaši prababičku?“

„Nešlo o to dostat ji domů. Možná snad její tělo. A případná tajemství, která si vezla s sebou.“

„Dá se očekávat, že nechtěla, aby se ta tajemství na Zemi vrátila.“

„Vy jste mou prababičku neznal. I ze záhrobí postavila svou rodinu před jednu řadu výzev. Tohle mohla být další. Doufali jsme, že se něco najde.“

„Nová fyzika, něco ještě lepšího než Chibesův princip?“

„Kdo ví?“ Chiku pokrčila rameny. Tento výslech ji nudil. „Jediný způsob, jak to zjistit, byl dostat se tam a podívat se.“

„A co se stalo s Chiku Červenou?“

„Už se nevrátila. Její loď – Memphis – odeslala zprávu, že je v závěrečné fázi přibližování k Zimní královně a zahájila proceduru probuzení Chiku Červené. Následovalo ticho. Žádná další zpráva už od ní nepřišla.“

„Takže se domníváte, že tam zemřela?“

„Prababička byla nervózní stará žena. Obranné systémy nainstalovala už na svou kosmickou stanici a ledový asteroid, aby se chránila před náhodnými vetřelci. Loď Chiku Červené muselo zničit něco podobného.“

„Nebo prostě přestalo fungovat spojení.“

Stroj se vynořoval v jeskyni kupolovitého tvaru, zpola vyplněné vodou.

Nejdřív byl letadlem, potom ponorkou, a teď bez potíží přijal roli lodě. Když se přiblížil k molu, v trupu se otevřely další dveře, tentokrát spíš v boku než v břiše. Na scéně se znovu objevil Mecufiho exoskelet: nabral ho z křesla a jemně se svého pasažéra ujal.

„Chiku Červená se domů nevrátila.“

„A kdyby se vrátila... co by se tím změnilo?“

Vystoupili do vlhkého, teplého vzduchu. Okna a balkony se zvedaly v překrývajících se kruzích až k vršku kupole. Nad letounem se zvedala úžasná kostra plesiosaura, zavěšená na neviditelných drátech a nasvícená bodovými reflektory, s ploutvemi znehybnělými při pádlování vzduchem.

„Je na čase přestat hrát hry,“ prohlásila Chiku. „Jsem Akinya. Nemáme rádi, když do nás někdo vrtá.“

„Kdysi na tom prohlášení možná byl kus pravdy,“ řekl Mecufi, unášený exoskeletem k okraji mola.

Vedle mola se na vlnách vyvolaných příjezdem letounu pohupoval průsvitný člun v barvě ledu s labutím krkem a hlavou. Mecufi vyklouzl z exoskeletu do vody a zmizel pod hladinou. O několik sekund později se objevil znovu, zamrkal velkýma černýma očima a protřel si je rukama. S úsměvem plaval na zádech jako mořská vydra, najednou svalnatý a štíhlý.

„Co mám jako dělat?“

„Můžete plavat, jestli chcete – není to daleko –, ale možná se raději svezete na člunu.“

Chiku se rozhodla pro člun. Bylo to dvojmístné plavidlo s velice jednoduchým ovládáním – takové, jaké se dají pronajmout na rekreačních vodních plochách. Mecufi plaval první, člun se vezl za ním. Vodou vyplněným kanálem vedle mola se dostali z komory do rozvětvujících se chodeb se zeleně svítícími stěnami. Minuli dalšího plavce, staršího akvánce pohybujícího se opačným směrem, ale člun s Chiku byl jediný. Začala si připadat trapně, jako by kvůli její neohrabanosti museli podnikat zvláštní opatření.

Nakonec vpluli do další komory a Mecufi se vyšvihl na okraj opatřený zábradlím, který lemoval stěnu při vodě. Člun s Chiku se houpavě zastavil a sklonil labutí hlavu, aby mohla vystoupit. Ze stropu vertikálně visela kosmická loď, jako nějaký neskutečně zdobný lustr.

Chiku spadla brada, když si uvědomila, co přesně má před očima, ale Mecufi promluvil dřív, než to stačila udělat ona.

„Chiku Červená se domů vrátila – toto je její loď, Memphis. Jak můžete vidět, byla značně poškozena.“

Chiku chvíli neřekla nic. Bylo to pro ni příliš velké sousto, něco, co se nedalo jen tak jednoduše vyhodnotit a promyslet. Za svůj dlouhý život nezažila nic, co by ji na tento okamžik připravilo.

Pomalu a klidně řekla: „Je to buď mystifikace, nebo skandální nehoráznost.“

„Všimli jsme si lodě, když prolétala soustavou, a spočítali, že se pohybuje příliš rychle, než aby ji zachytilo gravitační pole Slunce. Prokázali jsme vám laskavost a dopravili ji zpět.“

„Neměli jste právo to mé rodině zatajit.“ Chiku se třásla rozhořčením. Sevřela zábradlí pevněji. „A jak mám poznat, že je to pravé?“

„Znamenitá otázka – nejdřív jsme přemýšleli, jestli někdo nezkouší mystifikaci na nás. Přivezli jsme loď zpátky sem a prozkoumali ji, kousek po kousku, provedli všechny testy, které nás napadly, a nakonec jsme dospěli k závěru, že je to skutečně Memphis, navrácený z hlubin vesmíru. Byl to časově náročný proces a my neviděli žádný důvod jej uspěchat.“

„Jak dlouho to máte?“

„Dlouho ne. Několik let.“

Mecufi vklouzl zpátky do vody a začal plavat přes tůni v komoře. Chiku ho po okrajové římse opatrně následovala.

„Kolik přesně?“

„Dvanáct. Od doby, co jsme ji vrátili na Zemi. Patnáct, co jsme ji našli. Ve srovnání se sto dvaceti dvěma lety, kdy byla venku, to nestojí za řeč.“

„Za to někdo šeredně zaplatí.“

„O tom silně pochybuji, až si poslechnete zbytek. Oživit Chiku Červenou bohužel nebylo v možnostech medicíny – ale od začátku jste věděla, že její cesta je velice riskantní podnik.“

Chiku si zavěšenou loď pozorně prohlížela a přemýšlela, jestli to skutečně může být to, co Mecufi tvrdí. Tvar odpovídal a celkové provedení vypadalo dostatečně staře. Memphis představoval v době svého odletu to nejlepší, co se dalo za peníze pořídit – byl vybavený motorem nejlepší třídy, nejmodernějšími a nejúčinnějšími systémy řízení, navigace a podpory života. Ale to všechno se osekávalo na kruté minimum, až z lodi zbyly jenom vypracované svaly a nervová soustava, nikde ani molekula navíc. Obytný modul byl maličký jako nějaký zakrnělý orgán, zato komplex motoru a palivových nádrží byl hypertrofovaný, zbytnělý do ošklivé disproporčnosti.

Loď byla také poškozená. Kousky byly ustřelené nebo zničené explozí. Po celém trupu byly díry o velikosti pěsti. Spálená místa a promáčkliny.

Dostala pořádnou nakládačku, za níž nestály jenom běžné strasti kosmických letů.

„Co moje prababička?“

„Ani stopa. Připravím zrnko, jestli pro vás bude přesvědčivější než moje slova.“

„Jak je možné, že se nenašla ani stopa?“

„Našli jsme na palubě Memphisu dvě hibernační jednotky – jednu pro Chiku Červenou a druhou pravděpodobně pro převoz Eunice domů, pokud by ji Chiku našla. Ale když jsme loď zachytili, druhá jednotka byla v nepoužitém stavu.“

Chiku se znovu zatočila hlava. Nejdřív sestřina loď, teď zpráva, že prababička z lodi, kterou se Chiku Červená vydala najít, někam zmizela.

„Kde tedy je?“

„Nemám ponětí. Podle poškození, která loď utrpěla, jsme si poměrně jistí, že se Memphis dostal do blízkosti Zimní královny – ty díry a ožehnutí ukazují na protikolizní obranný systém nastavený na příliš vysokou citlivost. Jinak jsou to všechno dohady. Komunikační systémy se poškodily a loď neměla žádné záložní systémy ani náhradní díly – když útok zničil anténu, Chiku Červená neměla možnost ji vyměnit.“

„Nevíte jistě, že se Memphis se Zimní královnou vůbec spojil. Třeba se stáhla, když začal útok, a dovnitř lodi se vůbec nedostala.“

„Samozřejmě to je jedna z možností,“ uznal Mecufi, „ale to by přece nebyla Akinya – letět takovou dálku a na poslední míli to zabalit? Buďte sama k sobě upřímná, to je všechno, co tím chci říct.“

„Nenapadá mě nic jiného než to, že vaše vměšování do záležitostí rodiny Akinya je nehorázné. A jak to vůbec souvisí s důvodem, proč jste mě sem vylákali? Toho ducha poslala Chiku Zelená, ne Chiku Červená.“

„Podle mých zkušeností se nakonec ukáže,“ odvětil Mecufi, „že většina věcí spolu souvisí.“

Nedaleko od lodi byla bílá, jasně osvětlená a agresivně sterilní komora, která jí navozovala představu operačních sálů a márnic. U kruhu na výšku postavených ovládacích panelů, které obklopovaly hibernační pouzdro jako menhiry, mělo službu několik akvánských techniků v exoskeletech. Hranatý box byl model z třiadvacátého století. Stál na vyvýšeném podstavci a byl propojený soustavou hadiček a kabelů s dočasnou podpůrnou jednotkou. Na šikmých čelech panelů byly fyzické monitory a staromódní dotekové ovladače, seskupené jako knoflíky na akordeonu. Mořští lidé se v tom podobali dětem, rádi něco mačkali a stlačovali.

Chiku se dívala, jak se na obrazovkách míhají grafy a obrazy, doprovázené změtí analýz. Teplotní profily, chemické gradienty, nervový profil, detailní záběry mozkové anatomie do úrovně synapsí.

Přes víko pouzdra z kouřového skla byla vidět spící postava.

Měla tvář, kterou Chiku znala stejně dobře jako vlastní.

„Řekl jste mi, že je mrtvá.“

„Řekl jsem vám, že se nedá oživit,“ dal si na odpovědi záležet Mecufi. „To není úplně totéž. Jednotka ji udržela v tomto stavu až domů. Je na pokraji života nebo na pokraji smrti, podle toho, jak se na to chcete dívat.“

„Proč jste ji neprobudili?“

„Je příliš křehká. Tyto neurální skeny... mají jen takové rozlišení, jaké umožňují přístroje pouzdra, z nichž většina je rozbitá. Bez rizika způsobení nevratných změn se k její hlavě nedostaneme blíž.“

„Tak pouzdro otevřete. Pusťte jí do hlavy nanoroboty. Čtečky a skriptory. Stabilizujte strukturu a oživte ji. To je přece hračka, Mecufi. Podobné strojky už rozebraly mou hlavu – tak se z nás staly tři.“

„To bylo v kontrolovaných podmínkách a východiskem byl neporušený mozek. Tohle není ten případ. Je to socha z ledu, Chiku – sebemenší intervence by měla stejné následky jako přejet po ní letlampou.“

„Patří mi – jsem to já. Chci ji zpátky. Chci opatrovnictví nad sebou samotnou.“

„Ovšemže je vaše, vždycky byla. Můžete ji v tomto stavu uchovat navždycky, když vám vydrží štěstí. Nebo jí. Anebo to můžete risknout a zkusit ji oživit, až si tedy budete dostatečně věřit.“

„O tom rozhodne rodina. Víte, že jste v tom zašli příliš daleko – udržovat ji takto, celou tu dobu, a nikomu z nás nic neříct... podle nějakých zákonů to musí být trestné.“

„Zeptejte se tedy sama sebe, proč bychom vám o ní teď řekli, když se tím vystavujeme riziku právních problémů. Určitě to nějaký důvod má.“

„Teď je dobrá chvíle, abyste mi ho řekli.“

„Má v hlavě zařízení, implantát zavedený firmou Quorum Binding, který řídí čtečky a skriptory. Vy máte v hlavě stejný, až na to, že numerický klíč v tom jejím je stále neporušený. Nerozhodla se, že ho zapomene.“

Chiku pomalu proběhlo mrazivé pochopení.

„Měla by stejný klíč jako já.“

„Přesně to se snažím říct. Duch je zpráva od Chiku Zelené, jenže vy s ní nemůžete mluvit. Chiku Červená by mohla – ale je zmrzlá. Intervence ji snadno může zabít... ale kdyby se nám ji podařilo otevřít a implantát vyjmout, a udělali bychom to rychle, měli bychom slušnou šanci, že se nám podaří jeho numerický klíč získat. Pak bychom jej mohli přenést do vašeho implantátu a vy byste se mohla zkusit spojit s duchem do Chiku Zelené. Určitě pro vás má něco důležitého – vy snad nechcete zjistit, co to je?“

Chiku obrátila pozornost zpátky ke spícímu tělu. „Na její úkor.“

„Ona nežije. O nic byste ji nepřipravila.“

„Kromě možnosti ještě někdy obživnout.“

„Ona život měla. Nikdo ji nenutil ho riskovat.“

Chiku přimhouřila oči. „Počkejte – řekl jste: `a udělali bychom to rychle'. Proč? Proč je třeba při tom spěchat?“

„Implantáty – její, vaše – byly nainstalovány tak, aby se do nich nedalo nedovoleně zasahovat. Pokud implantáty usoudí, že jsou extrahovány, nebo do nich někdo zasahuje, kódy se vymažou. Myslíme si, že rozumíme protokolům dostatečně dobře, abychom se dostali dovnitř a ven včas – ale musíte pochopit, že se to mozkové operaci příliš podobat nebude. Bude to mít blíž k těžbě.“

„Jste hajzl, Mecufi.“

„Rozmyslete si to – momentálně není kam spěchat. Dejte si na to dny nebo týdny, jestli chcete. Ale měsíce ne. A určitě ne roky. Naše trpělivost není nevyčerpatelná.“

„Chtěla bych se teď vrátit do Lisabonu,“ řekla Chiku.

Než se letounem vrátila do Belému a tramvají do Pedrovy dílny, byla už v Lisabonu noc, stejně jako v Portugalsku, stejně jako na celé ospalé polokouli dobré Země. Chiku si představila, jak se příliv života a bdělosti přelévá z jedné strany planety na druhou.

Řekla Pedrovi, co se stalo. Svěřila se mu s komplikacemi a s pozicí, ve které se teď ocitla. Za ten jeden rozhovor se mu otevřela víc než za pět předchozích let jejich společného života.

Pedro jí poskytl lásku, účast a pochopení. Ale nemohl rozhodnout za ni.

„Já vím,“ řekla.

Ale ráno to bylo vcelku jednoduché.

Vyjela výtahem Santa Justa do kavárny a počkala. Mecufi se posléze dostavil. Řekla mu, co je třeba udělat. Mecufi přikývl, zopakoval rizika pro Chiku Červenou a vyžádal si, aby ho přesvědčila, že tato rizika plně chápe a přijímá. Pokud by proceduru odsouhlasila, mohlo to Chiku Červenou fakticky stát život. Na Mecufiho naléhání Chiku vytvořila zrnko dokládající – alespoň doufala – její stav připravenosti. Mořský člověk si zrnko vzal, ale dodržel etiketu a v její přítomnosti jeho obsah nerozkryl.

Později, když Mecufi odešel, se vrátila do Baixy a došla na nábřeží Taja. Na jihu se vršily nabobtnalé mraky, s břichy zbarvenými deštěm do žluta. Za řekou stála socha Krista Spasitele. Chiku uvažovala, jestli v nabídce spasení je i takové, jaké bude s největší pravděpodobností potřebovat ona, a pochybovala o tom. Ale byla ráda, že tam ta socha je. Pořád se mluvilo o tom, co s ní dělat, jako by v nějakém smyslu zahanbovala současnost, jako kus minulosti, který se tam drží déle, než je záhodno. S visutým mostem neměl takové problémy nikdo, i když byl stejně starý. Dnes se třpytil, jako by byl ze rtuti. Byl to div. Visutý most milovali všichni.

Plakala kvůli tomu, co se chystá udělat sama sobě. Ale byla rozhodnutá.

KAPITOLA ČTVRTÁ

První vzpomínkou byla zeleň míhající se kolem. Delegace se vezla ve voze monorailu s otevřenou střechou, který svištěl mezerami mezi stromy. Chiku musela neustále zvedat ruku, aby jí neuletěla čepice, ale užívala si pocit pohybu, jednoduchou radost z toho, že má ve tváři vítr.

„Tak,“ začal jejich hostitel a sepnul ruce, „odpovídají naše opatření vašim náročným standardům, poslanci?“

Chiku měla dost rozumu, aby zachovala zdvořilou vyhýbavost. „Budeme muset svá zjištění důkladně vyhodnotit, poslanče Endozo, a pak podáme oficiální zprávu našemu zákonodárnému shromáždění.“

„Ale tomu, co jsme viděli, se nedá nic vytknout,“ promluvil Noah. „Nemám pravdu, Gonithi?“

Gonithi Namboze byla kromě Chiku a Noaha třetí členkou zanzibarské delegace. Doprovázela je jako odbornice na dynamiku ekosystémů Zkoušky pravdy, aby ověřila, že komory v Malabaru jsou pro slony vhodné.

„Neočekávám žádné komplikace,“ odpověděla mu Namboze, i když tón jejího hlasu prozrazoval nervozitu.

Noah řekl něco, co neměl, a dostal tak mladou poslankyni pod tlak.

„Komplikace?“ otázal se Endozo, jako by pouhá zmínka o něčem takovém byla důvodem k znepokojení.

Chiku se nuceně usmála. „Jak jsem řekla, jsme tady proto, abychom provedli důkladné zhodnocení. Nemůžeme si dovolit ošidit žádný detail, když je tolik v sázce.“

„Jistě, to samozřejmě ne,“ zareagoval Endozo se stejně nuceným úsměvem.

Byli už na cestě do raketoplánového doku, ale Chiku požádala, aby si před návratem do dutolodě mohli potenciální komoru ještě jednou prohlédnout. Bylo možné, že sloni z odnožového stáda budou ubytováni v tomto úžasném zalesněném prostoru.

Tady v Malabaru zatím žádní sloni nebyli, ale biom byl vhodný a ekologie natolik stabilní, aby již mohla velké býložravce udržet při životě. Vysazení slonů by se muselo pečlivě ošetřit – zvířata ze Zanzibaru za sto padesát let od odletu neopustila svou komoru – ale Chiku v tom neviděla nepřekonatelné problémy. Už to jednou udělali, když převezli malou odnož stáda na Madžuli. Byl to jeden z prvních úspěchů její politické kariéry.

V raketoplánovém doku provedli na jejich hranatém plavidle údržbu a připravili je k odletu, než se vyřídily formality. Den měl sice zdárný průběh, ale na Chiku se i tak projevovalo vyčerpání. Přesvědčit Shromáždění, aby přistoupilo na její pohled, bylo vyvrcholení měsíců pečlivých příprav a usilovné práce ve výboru.

Chiku poslední dobou přemýšlela, jestli v ní únava nesahá hlouběji. Od její poslední hibernační pauzy uplynulo už mnoho desítek let. Poslední dvě žádosti, které si s Noahem podali, jim zamítli – údajně byli pro komunitu příliš důležití. Svým způsobem to bylo lichotivé. A když s tím přišli za Mposim a Ndege, představa vytržení z kruhu přátel a zaběhaného života se jim ani trochu nezamlouvala. Ale Chiku slyšela, že další žádost by mohla být přijata příznivěji. Šedesát let, pokud by získali plný souhlas – dost, aby ven vyšli necelých třicet let od cíle.

Třicet let nebylo nic – to by všichni snadno zvládli. A i když se to dětem teď nelíbilo, časem dospějí ke stejnému pohledu jako rodiče.

„Budu informovat našeho předsedu,“ řekl Endozo. „Budeme očekávat vaši zprávu o našem zařízení s velkým zájmem.“

Zkonfigurovali zrnka a vyměnili si je jako výraz dobré vůle. Endozo přinesl ještě dvě další od významných členů své legislativy. Jak bylo běžné, jejich otevření se předpokládalo později.

Nedlouho poté byli již tři politici ze Zanzibaru na cestě domů, připoutaní v křeslech raketoplánu vystřeleného z doku Malabaru. Když se od dutolodi a armády podpůrných plavidel poletujících kolem dostatečně vzdálili, dopřáli raketoplánu rychlou akceleraci. Krátce nato motory utichly a kabina se ocitla v beztížném stavu. V tak malém plavidle nebylo místo pro zajištění umělé gravitace.

Noah si jako první mohutně vydechl, aby ze sebe dostal nahromaděné napětí. „Sarkastický mizera. Nemusel nás v tom tak máchat, ne?“

„Dělal jenom svou práci,“ řekla Chiku. Souhlasila s manželem, ale dávala si pozor, aby mladé Namboze nenavodila špatný pocit. „My potřebujeme jejich spolupráci mnohem víc než oni naši a zařízení mají skvělé. Ale naše nároky splnit musí – nebo bych spíš měla říct nároky slonů. Budou tam bydlet oni, ne my. Takže kvůli nim bychom si na tom měli dát záležet.“

„Vaše příjmení,“ promluvila váhavě Namboze. „To není náhoda, že? To, že se u těchto zvířat angažujete.“

Chiku už to absolvovala tolikrát, že věděla, kam to povede.

„Ne, není to náhoda. Práce se slony je tak trochu rodinná tradice.“

„S původem hodně dávno?“

„Dost dávno – v Africe a v práci, kterou tam dlouho vykonával můj strýc.“

„Geoffrey Akinya?“

Snaživá Namboze si udělala domácí úkol.

„Správně.“ Chiku doufala, že zřetelnou, ale slušnou strohostí své odpovědi vyšle správný signál. Na přednášku o historii byla příliš unavená, bez ohledu na to, jak dobře může být dotaz míněný.

Namboze se bohužel nenechala odradit tak snadno.

„Setkala jste se s ním někdy?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„V Africe?“

„Ve Východoafrické Federaci. Tam jsme žili, odtamtud všichni pocházíme. Nedaleko bývalé hranice Tanzanie a Keni.“

„Moje rodina pocházela z míst položených o hodně jižněji,“ řekla Namboze.

„Gonithi je zuluské jméno, ne?“ Chiku doufala, že se jí podaří změnit téma. „Je moc krásné.“

Dutoloď Malabar se během jejich rozhovoru scvrkla v modrozelený otisk palce, na okrajích rozmazaný, lehce rozostřený. Ze živelně rozbujelých komunit a servisních struktur, které pokrývaly plášť dutolodi od pólu k pólu, se linulo světlo. Obrovské asteroidní plavidlo se jako broskev ježilo chmýřím kotevních stožárů a servisních věží. Kolem se trvale držely stovky menších lodí.

Za Malabarem Chiku rozeznala světla půltuctu dalších dutolodí, většinou tak nezřetelných, že se daly omylem považovat za planety nebo hvězdy. Další součásti lokální karavany pro velkou vzdálenost vůbec vidět nebylo. Všechny se daly identifikovat pomocí štítků vznášejících se v prostoru a větších taxíků a raketoplánů, které se mezi nimi pohybovaly.

Chiku tyto ozdoby nepotřebovala. V takto pokročilé fázi přeletu, kdy se staré rivality a aliance už dávno usadily, zůstávala formace lokální karavany po desítky let stejná. Odsud až po Zkoušku pravdy se toho moc nezmění.

Chyběla pouze Pemba.

Brzdili k Zanzibaru, když se Namboze rozhodla vrátit se k předchozímu rozhovoru.

„Váš strýc prý odmítl prolongaci.“

„Ano, je to tak.“

„To je dosti neobvyklé rozhodnutí, ne?“

„Z pohledu rozumných lidských standardů měl Geoffrey i tak dlouhý život,“ odpověděla Chiku. „Připadalo mu, že prodloužit svůj čas by bylo příliš, výraz určité chamtivosti.“

„Asi nerozumím.“

Chiku se zamyslela. Mně je úplně fuk, jestli rozumíš nebo nerozumíš.

Ale obměkčila se a řekla: „Já jsem tomu taky nerozuměla, přinejmenším ze začátku. Geoffrey se narodil jen asi třicet let přede mnou, takže mohl žít stovky let, kdyby chtěl.“

„Proč nechtěl?“

Chiku pochopila, že nebude mít pokoj, dokud Nambozinu zvědavost neuspokojí. „Při jedné z návštěv se mi to Geoffrey pokusil vysvětlit. Jestli jste se dívala na jeho životopis, víte, že byl vědec, odborník na inteligenci živočichů. Tak se stalo, že se dostal k práci se slony. Ale později to všechno zabalil a stal se malířem. Je to opak vývoje, kterým prošla jeho sestra Sunday – moje matka. Geoffrey začal slony malovat, místo aby je zkoumal, zatímco Sunday se do rodinných aktivit zapojila natolik, že ucítila potřebu pochopit něco z fyziky, kterou jsme se proslavili – Chibesův princip a ostatní. Nakonec se ukázalo, že pro to má zvláštní nadání, začala dokonce vymýšlet novou matematiku, jakou do té doby nikdo neviděl. Tvarovala čísla, jako by to byla hlína. Není to úžasné, že se do jednoho života může vejít tolik?“

Namboze se zdvořile usmála. „Asi ano.“

„Strýc Geoffrey měl doma malý ateliér, zastrčený v zadní části jednoho křídla. Chtěl mi ukázat především dva obrazy, oba zachycující slony z dálky, za nimiž se zvedá Kilimandžáro. Jeden nebyl nic víc než plátno, na okrajích nerovné a otrhané, se spoustou stop po štětcích. Druhý byl už starší, hotový a zarámovaný. Zeptal se mě, který se mi líbí víc. Řekla jsem, že ten zarámovaný, i když jsem pořádně nevěděla proč. Myslím, že ten druhý prostě vypadal syrově, jako něco, co není úplně pod kontrolou. Neměl jasný začátek a konec. Bylo to něco, co možná hotové nikdy nebude.“

„Jako život.“

„Tak to viděl i Geoffrey. Narození a smrt život rámují, dávají mu tvar. Bez takového ohraničení se z něho stává jen jakási chaotická změť, něco, čemu chybí okraj, definice, středobod.“

„Souhlasila jste s ním?“

„Nejdřív ne,“ odpověděla Chiku.

„A teď?“

„Asi by se dalo říct, že mám lepší perspektivu.“

Namboze po krátké odmlce řekla: „Muselo být úžasné vidět slony v jejich přirozeném prostředí. Chápu, proč se to tolik snažíte prosadit. Pro naši alokaci zdrojů bude velký rozdíl, jestli se nám podaří přestěhovat několik našich slonů na Malabar.“

„Nejde jenom o slony,“ rozhovořila se Chiku. „Kdyby to jimi začínalo a končilo, i tak bych žádala o pomoc. Jenže moji předkové – lidé jako Geoffrey – pochopili důležitou věc. Neděláme to pro slony proto, že je to přínosné pro nás, nebo proto, že nám budou užiteční, až přistaneme na Zkoušce pravdy. Děláme to proto, že jim to dlužíme. Po mnoho století jsme jim dělali strašlivé věci. Dohnali jsme je na pokraj vyhynutí. Zabíjeli jsme je a mrzačili kvůli zisku. Ale dokážeme být lepší. Tím, že slony vezmeme s sebou do vesmíru, přestože je to pro nás drahé, přestože nás to nutí přinášet oběti jinde, ukazujeme, že se dokážeme povznést nad to, co jsme byli kdysi.“

„Kdyby se situace výrazně zhoršila, myslíte, že i pak bychom stavěli blaho slonů nad vlastní?“ zeptala se Namboze.

„K tomu nedojde,“ odpověděla Chiku po krátkém přemýšlení nad nezvykle přímou otázkou. „Najdeme způsob, jak to zvládnout, i kdyby to bylo opravdu tvrdé. Děláme to tak vždycky. Poradíme si a zvedneme se. Nějak se protlučeme. Požádáme o pomoc zvenčí, když to bude nutné. Jsme součástí komunity. To je smysl putování v karavaně.“

Chiku byla vyčerpaná, došla jí slova, zmáhala ji odpovědnost. Den si nakonec vybral svou daň. Zvědavost Namboze jí nevadila, ale teď chtěla ze všeho nejvíc být zpátky doma s Noahem, Mposim a Ndege.

Vypadalo to, že Namboze se chystá odpovědět – pootevřela ústa, a pak znehybněla. Její tvář zesvětlala. Stala se na okamžik pozoruhodným negativem sebe sama. Raketoplán náhle zalilo ostré, barvy stírající světlo, jehož čistota na okrajích přesahovala bílou.

Světlo pohaslo. Chiku zamrkala, aby se zbavila paobrazů.

Namboze přivřela oči tak, že zůstaly jen škvírky. Seděla ve směru letu, Noah a Chiku měli sedadla obrácená opačně.

„Něco se stalo,“ konstatovala Namboze.

Chiku se musela hodně přesvědčovat, aby se otočila a podívala se na to, čeho byla mladá politička svědkem přímo.

Zanzibar tam byl pořád. Nezmizel jako Pemba. Byli samozřejmě příliš blízko, než aby mohli přežít to, co se stalo na Pembě. Tohle nebylo nic srovnatelného, nic stejného řádu.

Nicméně něco strašlivého se stalo.

„Zastav přibližování,“ vykřikl Noah. „Zaujmi neměnnou polohu v této vzdálenosti, dokud neřeknu něco jiného.“

Taxík Noaha poslechl, stejně jako by poslechl Chiku nebo Namboze. Bezpečnostní pásy a třmeny na nohách se utáhly.

„Udržuji polohu,“ informoval taxík Noaha.

„Není vám nic, Gonithi?“ zeptala se Chiku Namboze. „Chytila jste to plnou silou, ať už to bylo cokoli.“

„Nic mi není.“ Podařilo se jí znovu otevřít oči. „Myslím, že filtry se aktivovaly těsně předtím, než jas dosáhl maxima. Co myslíte, že to bylo?“

Noah se uvolnil z popruhů, aby mohl připlout blíž k průzoru. „Něco hodně špatného.“

V plášti Zanzibaru byla rána, ještě stále živá. Nacházela se ve třetině mezi zadním pólem a širokým rovníkem dutolodě. Z rány unikaly plyny, odvíjely se v pomalé spirále. Chiku neviděla poškozenou oblast zřetelně, ale odhadovala, že na délku měří několik set metrů, možná dokonce půl kilometru. Díra v trupu dost široká, aby jí prolétl raketoplán, a ještě s velkou rezervou.

Plyny se dál draly ven. Vzduch, vodní páry, další kriticky důležité těkavé látky... Chiku trpěla při pomyšlení na to, o jak málo si mohou dovolit přijít. Táhlá stopa napodobovala galaktickou spirálu, bylo to jako miniaturní Mléčná dráha.

Najednou tryskání plynů zesláblo v tenký pramínek.

„Izolace,“ poznamenal Noah. „Uzavřeli komoru, která praskla. Uniká z ní poslední zbytek.“

„Co v ní bylo?“ zeptala se Namboze.

„Nevím jistě,“ řekla Chiku. Bylo obtížné přiřadit tento pohled zvenčí k mapě vnitřku dutolodi, kterou měla v hlavě.

„Dovez nás tam,“ přikázal Noah taxíku. „Minimální přibližovací rychlost.“

Než se dostali ke spojovacímu uzlu, pramínek unikajících plynů se téměř podařilo zastavit. Krizové týmy již byly v akci, hrnuly se v servisních plavidlech a individuálních skafandrech z hangárů a přechodových komor. Touto dobou už do poškozené komory určitě pronikají také zevnitř Zanzibaru. Chiku pozorovala postavy pohybující se po venkovním plášti, maličké a ve svítících skafandrech zářivé jako broučci. Když Zanzibar stále rotoval – předseda Utomi zatím zastavení rotace nenařídil a možná situaci nevyhodnotí jako dostatečně vážnou, aby to podobně dramatické opatření ospravedlnilo –, členové zásahových týmů fakticky viseli vzhůru nohama, takže stačila malá chyba, aby je to odneslo do vesmíru.

Obousměrný provoz servisních plavidel pozdržel přistání o třicet minut.

Raketoplán počkal, až na něj přijde řada, a pak zapadl do otevřeného jícnu polárního otvoru.

Zanzibar měl stejně jako Malabar tvar tlustého elipsoidu. Všechny dutolodě vypadaly zvenčí podobně a v rozmezí několika kilometrů byly všechny stejně velké. Padesátikilometrové ořechy, propíchnuté v podélné ose svými motory.

Chiku viděla, jak vznikají, v roce předtím, než šla do Quorum Binding. Na montážní orbity letěla z Tritonu honosnou, rychlou dopravní lodí o velikosti malého městského státu. Dutolodě byly rozvěšené jako korálky na neviditelné šňůrce, každá v jiném stádiu rozpracovanosti. Gravitační tahače přivlekly asteroidy, hory balvanů a ledu vybrané na základě své velikosti, složení a stability, suroviny pro výrobu. Pak byly asteroidy opracovány a vydlabány, čímž vznikly obrovské komory, do nichž by se dopravní loď vešla tisíckrát. Volně spojené hromady suti se spékaly a slepovaly, horniny a led se zpevňovaly navzájem propojenými výztuhami z pavoučích vláken, až celek získal dostatečnou integritu, aby odolal rotaci a prudkému, stěží kontrolovanému tahu skutečně obludného Chibesova motoru. Vnitřní komory utěsnili a napustili atmosférou, načež je obdařili teplem, vodou a deseti tisíci druhy rostlinného a živočišného života. Pak postavili malá a velká města, parky, školy, nemocnice a sídla vlády a umožnili nastěhování lidem. Dychtivců byly davy, statisíce. Z prázdné slupky se stalo místo pro život.

Úplně nakonec se zažehly Chibesovy motory. Připravené archy se s lenivostí mraků začaly vymaňovat z montážních oběžných drah. Odlétaly jako karavany, aby si mohly navzájem pomáhat. Každá karavana byla součástí mohutnějšího proudu dutolodí přiděleného určité sluneční soustavě. U nejpopulárnějších cílových soustav jich byly stovky. Typicky se přibližně tucet lodí zorganizoval do lokální karavany, přičemž jednotlivé karavany od sebe dělil jeden světelných rok, nebo i víc.

Trvalo roky, desítky let, než dutolodě dosáhly cestovních rychlostí. Ale když se to podařilo – v současné době se tato rychlost pohybovala nepatrně pod třinácti procenty rychlosti světla – bezprostředně nebylo třeba motory znovu používat. Některé dutolodě, k nimž patřil i Zanzibar, je částečně demontovaly, aby mohly polární otvory na přídi a zádi využívat pro přijímání velkých lodí. Demontované díly se nastěhovaly do sekundárních komor jako dílky nějakého hrozivého hlavolamu.

Maličké plavidlo s Chiku teď vplouvalo do prostoru, který kdysi zaujímal konec Chibesova motoru. Na oblých stěnách kotvily větší lodě, raketoplány a taxíky, propojené tubusy a obslužnými hadicemi. Taxík srovnal rotaci a zakotvil. Zámky zaklaply a propojení přechodové komory dosedlo na místo.

Chiku si začala uvolňovat pásy. „Před hodinou nám dělalo starosti jenom to, jak dopadla naše prezentace.“

„Sloni jsou v bezpečí, ne?“ zeptala se Namboze. „Ať už ta komora obsahovala cokoli, v blízkosti slonů to nebylo.“

„Měli by být v pořádku,“ ujistila ji Chiku. „Poškození je daleko od hlavních komunitních jader i výukové komory.“

Vystoupili z taxíku. Chiku očekávala, že v odbavovací zóně na druhé straně přechodové komory povládne chaos, ale všechno bylo překvapivě spořádané, byť trochu rušnější než obvykle, a ve vzduchu se vznášela nezaměnitelná atmosféra zvýšeného napětí. Na stěnách se hemžily stavové zprávy – obrazy a textové aktualizace, které se neustále obnovovaly a rolovaly. Červené pruhy lemující dveře a okna blikaly a signalizovaly přechod na nouzový stav.

Chiku se snažila vzpomenout si, kdy se to stalo naposledy. Možná při ztrátě Pemby. Nebo při občasných nácvicích nouzových situací. Ale i ty byly mimořádně vzácné.

Předseda Utomi, zaneprázdněný krizovým řízením, pověřil jiného člena Shromáždění, aby diplomatický tým přivítal na palubě. Chiku jen lehce překvapilo, když uviděla svou bývalou kolegyni Sou-Čchun Lo.

„Nemáte představu, co se stalo?“ zeptala se Namboze.

„Ať to bylo cokoli, zřejmě se to nedostalo mimo komoru Kappa. Doufáme a modlíme se, aby to bylo všechno.“

„Komora Kappa,“ zopakovala tiše Chiku. Zvláštní pocit déjà vu, který hned zase pominul.

„Chiku, Noahu – o vašich dětech a členech nejbližší rodiny se ví, všichni jsou v bezpečí,“ řekla Sou-Čchun Lo. „Gonithi – v tuto chvíli není důvod, abyste si o své přátele a kolegy dělala obavy. Pochybuji, že někdo z nich byl v Kappě, ledaže by měl přímý vztah k některému z výzkumných programů.“

Chiku, Noah a Namboze poděkovali pokýváním hlavou.

„Všichni jste tvrdě pracovali,“ pokračovala Sou-Čchun Lo a sepnula prsty, jako by se modlila. „Měli byste teď jít domů.“

„Jestli jsou nějaké volné skafandry,“ promluvil Noah, „Chiku a já bychom chtěli pomoci s pátráním v Kappě.“

Chiku zalétla k manželovi pohledem. O ničem takovém spolu nemluvili.

„Není to třeba, opravdu,“ odvětila laskavě Sou-Čchun Lo. „Všichni jste v uplynulých dnech udělali pro výbor víc než dost. Zejména tvoje odhodlání neušlo pozornosti, Chiku.“

Uvažovala, jestli to souvisí s jejich nadějemi na souhlas s hibernační pauzou.

„I tak bych rád pomohl,“ řekl Noah.

Chiku zavrtěla hlavou. „Můžeš pomoct tak, že půjdeš najít děti – určitě budou vyděšené. Já to tady zvládnu. Je důležité, aby si někdo ze Shromáždění umazal ruce při záchranných pracích. Klidně to můžu být já.“

„Já chci taky pomoct,“ ozvala se Namboze. „Mám zkušenosti se skafandrem a zdravotnickou prací v terénu.“

„Nečekáme, že najdeme mnoho živých,“ varovala Sou-Čchun Lo. „Měli byste na to být připravení. Nebude to hezké.“

„Víme o tom. Viděli jsme explozi.“ Ale i přes únavu se pokusila o pozitivní tón. „Pořád existuje šance, že někdo výbuch přežil a dostal se ke skafandru, do přetlakových prostor nebo dokonce do obslužných tunelů pod komorou. Navíc je třeba všechno tam prohledat bez ohledu na to, jak je pravděpodobné, že najdeme někoho živého. Potřebujeme vědět, co se tam stalo, a jestli to pro nás nadále představuje nebezpečí.“

„Bezprostřední obavy o statiku nejsou,“ řekla Sou-Čchun Lo. „Výbuch a ztráta tlaku nás velice mírně odklonily z kurzu, ale manévrovací motory to dokážou snadno zkorigovat. Většina občanů by si ani ničeho nevšimla – dozvěděli se o nehodě až ve chvíli, kdy se jim doma objevil Utomi.“

„Co výzkumné programy? Většina jich probíhala v Kappě, ne? Tisíce vědců a techniků, pomocný personál... v té době jich tam musely být stovky.“

„Včetně Travertine,“ poznamenal tiše Noah.

To byla ta asociace, k níž se málem dopracovala sama.

Jak jí to mohlo uniknout?

Vzhledem k tomu, jaký mělo pracovní režim... jak by se mohlo stát, že by tam Travertine nebylo?

„Travertine?“ zeptala se nevěřícně Namboze. „To Travertine?“

„Travertine je jenom jedno,“ řekl Noah s útrpným výrazem.

„Myslela jsem, že Travertine už nesmí provádět experimenty,“ namítla Namboze.

„Ne tak docela,“ odpověděla Chiku. „Travertine neporušilo stará pravidla úmyslně, byla jenom špatně sestavená. Po Pembě propukla horečná snaha vytvořit novou legislativu a neudělalo se to pořádně.“

„Podle mě Travertine velice dobře vědělo, co dělá,“ podotkla Sou-Čchun.

„Stejně dobře můžeš říct, že jsme jednali v zájmu lokální karavany,“ odpověděla Chiku. „Nikdo si nemyslel, že Travertine šlo o osobní zisk, byla za tím jen touha vyřešit problém zpomalení. Podívej, můžeme si to nechat na později? Travertine teď může být mezi těmi, kteří jsou mrtví, nebo umírají.“

„Zkusím se dostat k dětem,“ řekl Noah. Potom vzal Chiku za loket. „Dávej na sebe pozor, prosím.“

„Dám,“ řekla a v duchu si udělala poznámku, aby si ode dneška už nikdy nestěžovala na nezajímavý život.

KAPITOLA PÁTÁ

Chiku a Namboze došly k nejbližšímu transportnímu uzlu a požádaly o přepravu kapslí do Kappy. Kapsle, která přijela, přivezla čtyři dělníky, kteří si měli zanedlouho obléct skafandry a jít ven. Když dělníci vystoupili, Chiku a Namboze nasedly a posadily se proti sobě. Kapsle nabrala rychlost. Za hermetickým krytem kabiny se míhala hladce provrtaná skála.

„Není nutné, abyste to dělala,“ řekla Chiku mladší ženě.

„Totéž platí i pro vás.“

„Jsem dost stará, abych na sebe vzala jisté riziko – a jistou odpovědnost. Kolik vám je, Gonithi?“

„Třicet osm.“

„V absolutních letech?“

„Ano. Narodila jsem se před osmatřiceti lety.“

„V tom případě neznáte nic jiného než Zanzibar.“ Chiku zavrtěla hlavou, jako by to byla nějaká zvláštní a zázračná okolnost, něco jako schopnost nechat rozestoupit moře nebo proměňovat obecné kovy ve zlato. „Žádné hibernační pauzy?“

„Nepodala jsem si žádost a myslím, že v mém věku by to ani nemělo smysl.“

„Pořád se nějak nemůžu vyrovnat s tím, že tady máme dospělé lidi, kteří nikdy nežili jinde než v dutolodi.“

Namboze pokrčila rameny. „Pro mě je to celkem normální stav. Je to můj svět, stejně jako bude mým světem Zkouška pravdy, až se tam dostaneme. Mimochodem, co mělo znamenat to všechno?“

„Co všechno?“

„Dvě věci. Nebyla jsem si jistá, na kterou stranu se postavit, když jste začala mluvit o Travertine.“

„Travertine je osobnost, která umí rozdělovat. Je můj přítel – nebo asi bylo. Když se naposledy dostalo do problémů, patřila jsem k těm, kteří se zasazovali za mírnější trest. Shromáždění ta záležitost rozštěpila – Sou-Čchun byla mezi těmi, kteří považovali za nutné potrestat je exemplárněji, byť jen proto, aby to uchlácholilo zbytek lokální karavany.“

Namboze o tom několik sekund přemýšlela. „Nebyly jste kdysi se Sou-Čchun političtí spojenci?“

„Ani teď se nedá říct, že bychom byly vyloženě nepřátelé. Znám ji delší dobu, než jste naživu, a máme hodně společného. Jistě, v názoru na Travertine jsme se lišily. A pak byla celá ta hloupá záležitost s velkokapacitním přistávacím modulem – jestli ho máme nechat, nebo rozmontovat a udělat místo pro něco jiného. Ale to ve skutečnosti nic neznamená.“ V duchu dodala: Pochopíš to, až si budeš hrát na politiku o něco déle. Nahlas řekla: „Pořád mám Sou-Čchun ve velké úctě.“

Kapsle prudce zahnula do jiného tunelu a Chiku ucítila šimrání v žaludku. Cestovaly proti rotaci Zanzibaru, která se tím do jisté míry potlačovala.

„Co když se ukáže, že tenhle průšvih s Travertine nějakým způsobem souvisí?“

„Neukáže. Všechno, co se v Kappě dělo, bylo pod přísnou kontrolou. Všechny výzkumné programy. Zdokonalení přeměny a skladování energie, lepší hibernační protokoly, účinnější technologie recyklace a repurifikace. Ověřování metod, které se nám budou hodit, až přistaneme na Zkoušce pravdy. Zemědělství, vodní hospodářství, šetrná terraformace. Proboha, mluvím jako politik, co? Každopádně šlo o věci tohoto typu. Dokonce i simulace toho, co můžeme čekat, když se pustíme do přímého zkoumání Mandaly.“

„Takže nic zásadního?“

„Po Pembě? Proboha, to ne. Nejsme blázni, Gonithi. Proti hloupé legislativě budu bojovat do roztrhání těla, ale existence některých pravidel má svůj důvod.“

Krátce nato kapsle zpomalila, když se přiblížila k jednomu přístupovému uzlu Kappy. Krčil se ve skalním podloží, v němž byla vyhloubena vlastní komora, a když se jeho automatické tlakové dveře uzavřely, další riziko vystavení se vakuu už nehrozilo.

Chiku a Namboze vystoupily z kapsle. V atriu uzlu bylo stejně rušno jako v docích, ale panovala tam také atmosféra zamlklé odevzdanosti, apatie. A skutečně, když se Chiku rozhlédla, viděla záchranáře, dobrovolníky, zdravotníky a členy Shromáždění. Nikdo však nevypadal, jako by ho právě vytáhli ze sutin, nebo co vlastně uvnitř Kappy zůstalo. Triážní týmy působily zmateně, jako by nevěděly, co dělat.

Chiku si připomněla, že incident se teprve odehrál – před necelou hodinou byli ještě ve vesmíru a čekali na přistání v dutolodi. Uvažovala, proč mozek trvá na tom, že ve chvílích intenzivního emocionálního vypětí navozuje tento efekt zpomaleného plynutí času. Proč nemůže udělat stejnou laskavost, když mají Mposi a Ndege narozeniny?

Chiku a Namboze našly místního koordinátora a nabídly své služby. Poslal je do přípravné zóny, kde se vydávaly skafandry. Některé byly nové ze skladu, jiné se používaly znovu, jak některé pracovní čety Kappu po splnění úkolu opouštěly. Některé skafandry byly vybaveny dalším párem dálkově ovládaných paží ve výšce pasu, pro které se vyžadoval speciální trénink. Další skafandry přijížděly autonomně řízenými kapslemi z jiných částí Zanzibaru a nabízely se k použití. Chodily bez hlavy, s přilbou vraženou do podpaží.

Namboze už byla ve skafandru a připravená vyrazit, potřebovala jen drobné úpravy – vyměnit rukavice a boty –, když se Chiku ještě snažila najít trupovou část, která by nebyla příliš těsná v pase nebo nerozdírala podpaží. Konečně byla hotová, přilbu měla nasazenou a zorné pole odstraňovalo všechna zbytečná rozptýlení. Díky zabudovaným posilovačům nevyžadovaly pohyby žádnou námahu.

Chiku a Namboze prošly přechodovou komorou připomínající hradní bránu do trosek Kappy a ocitly se na horním konci povlovné rampy, která sbíhala k pravé podlaze komory. V komunitních centrech rampy na zastávkách kapslí často lemovaly vlajkové stožáry, lavičky a franšízové stánky vyvedené v zářivých barvách. Ale tady ne.

V Kappě byla teď větší tma než v kterékoli jiné z pětatřiceti dalších komor, jež Chiku na Zanzibaru navštívila. Dokonce i v noci, kdy se z oblohy stala báň simulovaných hvězd, zůstávalo světlo z budov a pouličních lamp. Teď byla celá komora zbavená svého vnitřku, vydloubnutá jako oční jamka. Kdyby hleděla do prázdna mezi galaxiemi, vyšlo by to nastejno.

Funkce rozšířené reality překryla její zorné pole tenkou průhlednou vrstvou. Na základě toho, co měl Zanzibar v paměti, jí ukazovala cesty, stavby, mosty, podjezdy, podpovrchové tunely a rozvody, možné úkryty těch, kteří přežili. Všechno bylo barevně odlišené a popsané. Průhledná vrstva se neustále aktualizovala podle toho, jak další průzkumné týmy odesílaly hlášení a obraz komory v rozšířené realitě přímo vylepšovaly.

Chiku byla ráda, že to tak funguje. Několikrát v Kappě byla, ale neznala ji zdaleka tak dobře jako obytné a administrativní komory, v nichž trávila většinu času.

„Co oči, Gonithi?“ zeptala se.

„Už jsou celkem dobré.“ Namboze se odmlčela. „Počkejte chvilku. Upravuji zesílení.“

Chiku udělala totéž. Používala subvokální příkazy v rozšířené realitě tak málo, že musela vynaložit jisté úsilí, aby si je vybavila. Přejela zrakem po černém prostoru a ukázala:

„Pohybují se tam nějaká světla. Nejspíš pátrací tým z dalšího vchodu.“

Sešly po rampě. Svítící kresba na jejich skafandrech vytvářela dvě pohybující se loužičky světla. Chiku zapnula čelní reflektor a přejela kuželem světla před sebou. Odrážel se od stěn nízkých, obdélníkových budov, které většinou neměly okna a táhly se po obou stranách úzké ulice. Některé vypadaly na první pohled nedotčeně, ale z mnohých zbyly jen trosky: roztrhal je výbuch a následná dekomprese, nebo se zhroutily pod sutinami, které je po explozi zasypaly. Ulice byla posetá smetím: obrovskými kusy opláštění, které vypadaly jako strupy, znetvořenými zařízeními neidentifikovatelného původu, vyvrácenými a spadlými stromy, sutinami a se zemí srovnanými zbytky zničených budov. A kromě záchranných týmů nikde žádné světlo, nikde žádný náznak života.

Došly na dolní konec rampy a pustily se ulicí dál. Skafandr Chiku pátral v okolním prostředí po známkách lidského života, a zároveň si dával záležet, aby ignoroval Namboze a další pátrající. Zatím nic. Pokračovaly navazující ulicí. Dostaly se k jedné z budov, které měly na seznamu. V průhledné vrstvě byla zvýrazněna modrým, slabě pulzujícím obrysem – bílá kostka, která měla dveře a okna v přízemí, ale jinak byla holá. Střechu probodl strom, který se vytrhl z kořenů někde jinde. Masa sutin o velikosti domu se zhroutila na stěnu obrácenou k zádi. Jinak se budova zdála být poměrně neporušená.

„Tady Chiku,“ ohlásila se koordinátorům pátrání v kapslovém terminálu. „Došly jsme s Gonithi k první cílové budově. Dveře jsou stále zavřené – zdá se, že je před námi nikdo neotevřel. Jdeme dovnitř.“

„Až budete odcházet, označte je,“ požádal ji koordinátor. „A buďte tam opatrné.“

„Budeme,“ odpověděla Chiku.

Budov, které si v Kappě při dekompresi dokázaly udržet vzduch, byla jen hrstka, takže se měly prohledat jako první. Vypadalo to, že prudký únik atmosféry způsobil větší škody než záblesk, jenž mu předcházel. Chiku neměla v úmyslu rozvíjet v přítomnosti mladé političky teorie, ale začínalo vypadat nepravděpodobně, že příčina výbuchu se nacházela v Kappě jako takové. Pokud by síla exploze v Kappě dokázala prorazit plášť Zanzibaru – desítky metrů kompaktní skály – uvnitř komory by nezůstalo nic.

Proto mohl být původ výbuchu jedině na jejím plášti.

Budova byla chráněná přechodovou komorou, ale atmosféra v ní nezůstala. Chiku a Namboze prohledávaly temný vnitřek – bludiště chodeb a biologických laboratoří, soudě podle místností s prosklenými stěnami, které míjely – až se dostaly do zadní části budovy, kde její plášť prorazily trosky. Těla našly v patře: ženu zhroucenou na chodbě, která stále pevně svírala poznámky z výzkumu – Chiku si představila vichřici, která jí vyrvala vzduch z plic a život z těla, ale jí se nějak podařilo poznámky z ruky nepustit. Dva lidé stále seděli na vysokých židlích u stolů – prudká dekomprese jim smetla vybavení a poznámky k jednomu konci stolu, jako když se při bitce vyklízí barový pult, ale oni sami se na svých místech nějak udrželi ve vzpřímené poloze. Ve vyšším patře ležel na chodbě mladý muž, nedaleko záchodu. Další žena se bezvládně povalovala se zlámanýma nohama v polovině propojovacího schodiště.

Soudě podle poloh těchto lidí se nikdo z nich nesnažil dostat se do bezpečí. Chiku pochybovala, že měli k dispozici víc než několik sekund při vědomí, než vzduch s burácením unikl. Bezvědomí by přišlo velice rychle a po něm smrt. Pochybovala, že byl nějaký čas na strach.

Jenom překvapení.

Chiku s Namboze označily polohu těl. Později dorazí specializované zdravotnické týmy, aby mrtvá těla s obrovskou a milující péčí uložily do vakua. Neinvazivními metodami se zhodnotí nervové poškození. Pokud bude sebemenší naděje na oživení, těla převezou do některé z dutolodí vybavené dostatečně vyspělou zdravotnickou technikou, aby se proces mohl uskutečnit.

Při opuštění budovy přechodovou komoru označily a vydaly se dál.

Cestou k další stavbě se dostaly hrozivě blízko k ráně v plášti lodi. O jeden blok dál ulice lemovaná řadami výzkumných budov jednoduše končila. Rozpraskaná, rozpukaná zem se propadala, stáčela se dolů a přecházela skoro ve vertikálu. Otvor byl kruhový, o průměru možná čtyři sta metrů. Vystoupaly po rampě nahoru, aby získaly lepší výhled, a pohlédly přímo pod sebe do kruhu hvězd a černi.

Plášť Zanzibaru byl protkaný šachtami a tunely. V průhledné vrstvě svítily různými barvami, rozlišené podle funkce a popsané stářím, začátkem a koncem. Mnohé byly nepoužívané a zakonzervované. Z některých stále unikal vzduch nebo tekutiny – bílé nebo přízračně modré výměšky padající do tmy. Drobné, zanedbatelné množství v porovnání s celkovými zásobami dutolodě, ale Chiku trpěla stejně, jako kdyby měla před očima vlastní krev.

Zkouška pravdy byla stále velice daleko.

Namboze mávnutím osvětlené ruky obsáhla chybějící území. „Co tady bylo?“ zeptala se.

Chiku to věděla. Už si to porovnala s mapou ve skafandru. „Různé věci. Ale to hlavní byla fyzikální laboratoř Travertine.“

„Víte to jistě?“

„Jinak bych to neříkala.“ Namboze se podrážděným tónem Chiku nenechala vůbec zastrašit. „Výbuch, ať už to bylo cokoli, musel mít původ v podloží, nemyslíte?“

„Co vás k tomu názoru vede?“

„Kdyby měl původ nad zemí, povrchové struktury by byly mnohem víc poškozené.“

Namboze tedy došla ke stejnému závěru jako ona, ale to neznamenalo, že by se to Chiku zamlouvalo o něco víc.

„Vysvětlení ponecháme odborníkům, Gonithi,“ uzavřela rozhodně. „Naším úkolem je hledat přeživší.“

Byla ráda, že je průzkumný úkol neposlal blíž k okraji. Lokalizovaly a prohledaly další budovu několik bloků od první, stála samostatně v něčem, co býval mírně terasovitý lesopark. Většinu stromů to vyrvalo ze země. Utržená střecha umožnila únik atmosféry z většiny podlaží budovy a jim se v žádném vzduchoprázdném patře nepodařilo najít nikoho, kdo by přežil. V suterénu – kde se i přes ztrátu střechy vzduch udržel – pokračoval v plnění svých povinností jen tupý přístroj na úklid podlah.

Den přinesl již víc těl, víc důkazů lidské smrtelnosti, než s kolika se Chiku setkala za celý život. Ale na určité úrovni otupělosti chápala, že měli štěstí. Mnohé laboratoře a výzkumné kapacity Kappy vyžadovaly jenom nejzákladnější personál. Podle toho, co hlásily další průzkumné týmy, některé fungovaly čistě automaticky. Experimenty s výživou rostlin, zavlažováním půdy a podobně se po rozběhnutí daly nastavit tak, aby nepotřebovaly dohled.

Přesto tady měřítko zkázy bylo téměř až nepředstavitelné a ztráty na životech mohly po prohledání všech budov dosáhnout vyšších stovek nebo nízkých tisíců. V každém případě to byla tragédie. Ale mohlo to dopadnout mnohem hůř, pokud by se to stalo v komoře s mnohem vyšší hustotou lidí. Obětí by klidně mohly být desítky tisíc. Byla to občanská katastrofa, jíž se nemohlo vyrovnat téměř nic z toho, co se od odletu stalo.

Měli tedy štěstí. Ale za tím, že se to vůbec stalo, bylo něco z Kappy. A výzkumný komplex Travertine se nacházel přesně v epicentru.

Chiku ucítila hluboko v sobě zlou předtuchu, stočenou jako had. Věděla, že tohle neskončí dobře.

Pro nikoho z nich.

„Kde je další stavba?“ zeptala se Namboze.

„Tamhle,“ ukázala Chiku. „Ty dvě propojené kupole. Ale raději si ověřím souřadnice – máme už trochu zpoždění, tak se může stát, že se rozhodnou nás stáhnout, než se na nás příliš projeví únava.“

„Je to nouzová situace, poslankyně Akinyao – nebudou od nás čekat trochu iniciativy?“

Chiku soukromě souhlasila. Podle schématu měly před sebou jednu z nejstarších staveb v Kappě, pocházející ještě z doby před odletem. Dvě propojené kupole – vzpomněla si na mýdlové bubliny, které s oblibou vypouštěli Mposi a Ndege. Z momentálního úhlu pohledu se zdálo, že poškozena byla pouze jedna z kupolí budovy. Strop v jednom místě rozpraskal jako vaječná skořápka. Jestli byla budova opravdu tak stará, jak tvrdilo schéma, uvnitř budou vzduchotěsné dveře – byl to běžný prvek ve starších objektech stavěných v době, kdy ještě existovala silná psychologická potřeba ochrany před dekompresí kaverny. V posledních letech se pravidla uvolnila. Novější budovy testovaly architektonické principy, které by měly smysl spíš na Zkoušce pravdy než ve vykutaném balvanu vzdáleném světelné roky od jakékoli hvězdy.

Našly dveře a absolvovaly přechodový cyklus. Na druhé straně byl tlak sedm desetin normálního atmosférického. Chiku se na údaj pozorně dívala, až bylo jasné, že vzduch pomalu uniká. Hrubým výpočtem zjistila, že v budově nevydrží dostatek vzduchu pro přežití déle než dvacet minut.

„Nezdá se pravděpodobné, že tam někdo přežil,“ řekla, „ale i tak se podíváme. Tlak vzduchu však rychle klesá, takže sebou budeme muset hodit.“

„Mohu něco navrhnout, Chiku?“

„Samozřejmě, Gonithi.“

„Půjde to mnohem rychleji, když budeme hledat na různých místech. Naše skafandry zůstanou v kontaktu, takže poznáme, kdyby se některá dostala do potíží. Pokud by vznikl problém, dokážeme se k sobě vrátit dostatečně rychle.“

„Nejsem si jistá, jestli bychom se měly rozdělit.“

„Dám pozor.“

Další debatou by jenom ztrácely drahocenný čas, tak se rychle rozhodly, že si rozdělí úkoly. Namboze prohledá horní patra neporušené kupole, Chiku spodní.

Bylo zjevné, že se jedná o další laboratoř. Rozšířená realita sice o její přesné funkci mlčela, ale očividně se tady prováděly nějaké fyzikální nebo chemické experimenty. Místnosti s vysokými stropy byly plné objemných zařízení ve tvaru kotlů napojených na trubky a rozvody úctyhodné tloušťky. Správně cílenými dotazy by se skafandr Chiku pravděpodobně dobral příslušných informací, ale pro současné potřeby to vědět nepotřebovala. I základní fyzika obsahovala několik směrů výzkumu, které se blížily těm zakázaným Pembskou dohodou.

Toto navíc nebylo místo, kde problém vznikl.

Dokončila průzkum spodních pater, aniž zaznamenala něco zvláštního. Nebyl tam nikdo živý, dokonce ani žádná těla. Tlak vzduchu poklesl pod čtyřicet procent.

„Někoho jsem našla,“ ohlásila Namboze. Bylo slyšet neartikulovaný zvuk, jak změnila polohu. „Ještě žije, ale sotva se drží při vědomí. Dopravím ho do mobilního ochranného boxu.“ Hlas měla nakřáplý, skoro až zajíkavý.

„Za okamžik jsem u vás,“ řekla Chiku.

„V pořádku – mám to pod kontrolou. Ale hodila by se nám další skupina, která by nám pomohla dostat zachráněného z komory.“ Namboze se odmlčela. Dýchala namáhavě. „Až bude tenhle stabilizovaný, dokončím prohledávání horních pater. Jeho známky života nám unikly – třeba jich přežilo víc.“

„Zavolám pro pomoc. Moc neriskujte, Gonithi – už tak jste udělala hodně.“

„Našla jste někoho?“

„Tady dole je zatím prázdno. Ale tlak pořád klesá, takže zanedlouho bude jedno, koho najdeme. Zajdu se podívat do druhé kupole, pro případ, že by tam byla nějaká vzduchová kapsa. Zavolejte mi, kdybyste našla nějaké další živé.“

Mapa ukázala Chiku vstup do sekundární kupole v úrovni přízemí. Chránila ho masivní přechodová komora staré, ale jednoduché konstrukce. Komora ji nechala projít. Na druhé straně bylo absolutní vakuum. Posvítila si kolem sebe a pokusila se zorientovat ve zborcené architektuře. Úlomek stropu si prorazil cestu až na zem, rozdrtil a zprohýbal vnitřní podlahy a příčky a zastavil se pod ostrým úhlem. Nebyla si jistá, jak pevně drží, tak ho raději opatrně obešla. Soudě podle nepřítomnosti strojů a techniky byla tato část komplexu zřejmě vyhrazena pro administrativu a dohled. Byly tam židle a stoly, zprohýbané a rozmačkané téměř k nepoznání. Malá kantýna, kde v čase nehody nikdo nebyl. Pokud to mohla posoudit, nikde nebyli živí lidé ani mrtvá těla.

„Jak se daří, Gonithi?“

Druhá žena teď měla mnohem jistější hlas. „Podařilo se mi toho živého zabalit a stabilizovat. Označila jsem polohu a teď dokončuji pátrání. Co vy?“

„Myslím si, že tady nikdo není, ale chci mít absolutní jistotu, než to tady označíme jako prohledané.“

Suterén druhé budovy Chiku prohledala rychle, s tímto prostorem však propojený nebyl. Viděla o úroveň níž v místě, kde podlahu prorazil úlomek stropu. Schodiště existovalo, ale nyní bylo pohřbené pod sutinami z propadlé střechy kupole. Úlomek stropu jako takový se nabízel jako provizorní rampa, pokud by měla odvahu věřit, že se nedá do pohybu nebo nezřítí. Osvětlovací prvky, jimiž byla horní strana panelu posázená – po zřícení ze stropu se v nějakém okamžiku otočil – slibovaly dostatečné tření, aby mohla slézt nebo se nějak dohrabat dolů.

Chiku přistoupila k okraji díry v podlaze a postavila se tak, že měla špičky nohou přímo na hraně. Dolů k hromadě suti, která se navršila na podlaze suterénu, to byly čtyři, možná pět metrů. Aby se dostala k prudce se svažujícímu úlomku stropu, musela by přeskočit dobrý metr volného prostoru a pak doufat, že se na něm nohama udrží. Zaváhala, shýbla se a sebrala kus trosek, který byl velký jako její přilba. Využila posilovací funkci skafandru a mrštila jím po úlomku stropu. Kus se rozprskl v neslyšné explozi, která ho proměnila v modrošedý oblak. Úlomek náraz vstřebal bez známky pohybu. Vypadalo to, že drží.

Chiku několik kroků couvla, a pak okraj přeskočila. Přistála tvrdě, jedna noha jí sklouzla do prázdna, ale druhá našla oporu. Chytila se dvou osvětlovacích prvků a stabilizovala se. Za normálních okolností by takový skok nevyvedl z míry ani Ndege nebo Mposiho, ale byla sama, v nebezpečném prostředí, a od vakua ji dělil jenom skafandr. Ještě několik chvil se její srdce vezlo na vlně adrenalinu a úlevy.

Zahájila opatrný sestup, pomalu slézala po osvětlovacích panelech, až pod nohama ucítila suť. Půda zakřupala, a pak jí posloužila jako opora. Opatrně slezla z rampy a pomalu se otočila. Kuželem světla přejela po chaotickém, nehostinném okolí. Dokonce i prach, který svým pohybem rozvířila, klesal zpět s nemístným spěchem.

„Chiku,“ ozval se hlas Namboze. „Já jsem tady hotová. Už tu nikdo další živý není, tak jdu ven. Myslím, že to s ochranným boxem zvládnu sama.“

„Dobrá práce,“ odvětila Chiku. „Za pár minut jsem u vás.“

Protáhla se kolem pokřiveného kovového sloupu a několika opatrnými kroky postoupila hlouběji do suterénu. Byl rozdělený na dvě velké místnosti, ale dělicí příčka spadla, když se zřítil úlomek stropu. Vyhnula se kusům suti sahajícím po kolena a dávala dobrý pozor, kam šlape.

„Kde jste?“ zeptala se Namboze.

„Právě dokončuji průzkum sekundárního suterénu. Je otevřený do vakua, ale chtěla jsem mít jistotu. Nezdá se, že by tady dole něco bylo.“

Chiku se odmlčela, se srdcem zaseklým v krku. Chystala se došlápnout do místa, které na první pohled vypadalo jako trocha stínu mezi dvěma kusy sutin. Okamžik předtím, než to udělala, si uvědomila, že je to prázdno, ne stín.

V podlaze byla díra.

Namboze musela slyšet, jak zalapala po dechu.

„Chiku?“

„Pořád jsem tady. Málem jsem ztratila rovnováhu.“

Chiku se zklidnila. Strčila nohou do jednoho z balvanů na okraji prázdna. Zakymácel se, spadl dovnitř a zvětšil průměr prázdnoty. Původně byla dost velká, aby pohltila její nohu. Teď byla dost velká, aby pohltila Chiku.

Jestli balvan dole na něčem přistál, obešlo se to bez náznaku dopadu. Zjistila, že způsob, jakým ji ta prázdnota znepokojuje, je v obludném nepoměru k její velikosti. Podle rozšířené reality neměla být pod touto laboratoří žádná nižší patra ani infrastrukturní rozvody, což bylo zvláštní i při zohlednění faktu, že se desítky let nepoužívala, nebo byla opuštěná. Průhledná vrstva byla až doposud přesná.

Chiku tento rozpor silně znepokojil. Na rozdíl od stísněné a nespolehlivé paměti člověka byla paměť Zanzibaru neomezená a neomylná. Zanzibar měl dokonale znát každou svou vrásku a každý svůj pór.

Avšak o této díře nevěděl.

Chiku se ještě jednou zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Co bylo pravděpodobnější: že se díra nachází tam, kde podle mapy nemá žádná být, nebo že nehoda, energie uvolněná při zřícení stropu, posunula základové konstrukce pod laboratoří a odhalila otvor? Bylo možné, že tato trhlina se otevřela až dnes, při explozi Kappy. S ohledem na rozsah zkázy, jíž byla Chiku svědkem – té čtyři sta metrů široké díry proražené pláštěm Zanzibaru do vesmíru – by neexistence dalších konstrukčních změn na jiných místech komory byla pozoruhodnější než nalezení této.

Pak se ale odvážila toho, že se vyklonila přes okraj dostatečně daleko, aby do prázdna proniklo světlo z její přilby, a spatřila, že ať se jedná o cokoli, další trhlina to není. Tato díra byla vstupem do šachty, jejíž stěny byly nejenom hladce vyvrtané, ale měly také zapuštěné chyty pro ruce. Stáčela se dolů pod ni a mizela ve tmě. A Chiku se zachvěla, protože něco takového nemělo na Zanzibaru existovat.

Tajná chodba.

Rozhlédla se a zabloudila očima k desce lehkého obkladového materiálu, která se zřejmě uvolnila, když se horní podlaha zřítila. Opatrnými pohyby – i ta malá důvěra v pevnost podlahy pod ní v okamžiku objevení prázdnoty zmizela – úlomek ve tvaru čepele chytila a vypáčila. Položila jej na díru a upravila tak, až byla spokojená s tím, že svůj objev zamaskovala nejlépe, jak momentálně může. Tmavé ústí díry bylo pod okraji úlomku vidět pořád, ale nic netušícímu oku se to jevilo jako stín.

Nebylo třeba, aby si polohu označovala.

KAPITOLA ŠESTÁ

Celou cestu klikatými chodbičkami s kamennými stěnami od tranzitního uzlu do svého obydlí byla Chiku pod palbou otázek od svých spoluobčanů.

Mysleli to dobře. Od Noaha se dozvěděli, že byla v Kappě, a chtěli vědět, co uvnitř viděla. Především ale chtěli uklidnit. Předseda Utomi sice všechny ujistil, že Zanzibar je v bezpečí, ale co jiného taky mohl říct? Chiku měla informace z první ruky a oni je dychtili znát. Chiku jim nemusela lhát, ani příliš ohýbat pravdu, aby jim dopřála, co chtěli. Bude to dobré, ubezpečovala je. Je to vážné, ale zvládneme to. Můžeme se spolehnout na lokální karavanu. Další mrtví nebudou.

Nakonec je musela začít prosit, aby se jí na nic dalšího neptali, že už jim řekla všechno, co ví. Ostatní nasměrovala tam, odkud přišla, za lidmi, kteří už ji výslechu podrobili. Promluvte si s nimi, oni znají situaci.

Když se konečně dostala domů, s překvapením zjistila, že Noah je venku. Seděl na jedné z nízkých zídek. Mposi a Ndege si u jeho nohou hráli kuličky a hádali se při tom. Noah měl na tváři zvláštní výraz – ne úlevu a starost, s nimiž počítala.

„Jsem rád, že se ti nic nestalo,“ řekl a vstal ze zídky.

Čekala, že bude uvnitř připravovat jídlo, a ne se tady venku oddávat snění. „Nestalo,“ odpověděla opatrně. „Je všechno v pořádku?“

„Vlastně nevím.“ Noah ji krátce objal. Tak krátce, že přerušil kontakt téměř ve stejném okamžiku, kdy ho inicioval. „Máme... těžko se to vysvětluje. Asi budeš muset jít dovnitř.“

„Proč čekáš tady venku?“

„Asi budeš muset jít dovnitř,“ zopakoval Noah, jako by ho poprvé neslyšela. „Já počkám s dětmi tady. Sama se rozhodni, co uděláš potom.“

To bylo každopádně něco podivnějšího, než na konci těžkého dne potřebovala. Ale Noah byl dobrý manžel, kterého hned tak něco nerozhodilo. Beze slova přikývla, klekla si k dětem, aby jim dala pusu – načechrala jim vlasy a řekla, ať si hezky hrají. Potom sebrala kuráž a vešla do domu.

U kuchyňského stolu sedělo Travertine. V rukách položených před sebe si pohrávalo se sklenkou vína.

„Ahoj, Chiku.“

Nejdřív neřekla nic. Travertine si nalilo víno ze stejné láhve, kterou s Noahem načali večer před misí na Malabar. Chiku se posadila naproti němu, vzala sklenku a ucucla. Potom změnila ucucnutí v pořádný doušek a pila dál, až byla sklenice prázdná a ona cítila, jak ji pálí v krku.

„Nemělo bys tady být,“ řekla.

„V bezprostředním smyslu nebo existencionálním?“

„Mrtvé, živé, to je jedno – v mém domě bys být nemělo. Ne po tom, co se dnes stalo.“

„Já netuším, co se dnes stalo.“

„Nevím, co to způsobilo, ale začalo to u tebe v laboratoři. Ty jsi to udělalo. Ty jsi to udělalo a oni tě za to pověsí.“

„Je fajn vědět, že se můžu obrátit na přátele, když potřebuju uklidnit.“

„Odejdi z mého domu.“

Travertine si od ní skleničku vzalo zpět a nalilo si další víno. „Nejsem idiot. Čekám, že mě za to zavřou. Sem jsem se dostalo jen díky tomu, že propukl takový chaos a zmatek.“

„Bylo jsi v Kappě, když se to stalo?“

„Kdybych tam bylo, tak bychom si asi takhle hezky nepovídali, ne?“

„Nedokážu tě ochránit.“

„A já tě o to ani nežádám.“

„Co se stalo? Co jsi tam sakra provádělo?“

„Nic zvláštního. Jen jsem se snažilo zachránit svět. A jaký jsi měla den?“

„Už jednou tě potrestali. Mělo jsi štěstí, že tě tenkrát nezavřeli. To ti pro poučení nestačilo?“

„Jediné, v čem jsem se poučilo bylo to, že příště musím být chytřejší.“

„Nech toho.“

„Jestli sis toho nevšimla, ten náš malý problém nějakým kouzlem nezmizel. Brání ti v noci usnout? To by opravdu měl. Já z něho mám mrazivé noční můry, při kterých se celé třesu.“

„Nebudu se s tebou dohadovat. Nebylo by to k ničemu. Udáš se, nebo mám zavolat úřadům sama?“

„Ty sama patříš k úřadům, Chiku. V tom je ten vtip.“ Ale pak si Travertine povzdechlo. „Udám se sám – stejně nemám šanci se vyhnout spravedlnosti.“

„Tak proč jsi tady, místo abys šlo rovnou na policii?“

„Potřebujeme spolu něco probrat.“

„Za ta léta jsem si od tebe vyslechla výmluv dost. Jednoduše jsi udělalo díru do pláště dutolodi.“

„Je to pravda. Ale víš co? Dokazuje to, že je tu něco, čemu nerozumíme. Dokázala to i Pemba, jenže tenkrát jsme neměli vrak, který bychom mohli prohledat, a nepřežil nikdo, kdo by se dal vyslechnout. Neměli jsme ponětí, co prováděli, než to všechno udělalo bum.“

„Totéž, co ty – vrtali se v něčem, v čem se vrtat neměli.“

„Vrtat se v něčem k nám patří. Je to pro nás charakteristické. Díky tomu jsme získali oheň, nástroje, civilizaci a klíče k vesmíru. Ano, občas se stane, že si spálíme prsty. Tak to prostě chodí.“ Travertine se zadívalo na své prsty. Byly silné a kolem kloubů silně vrásčité. Na rozdíl od prstů Chiku vypadaly, že se věnují pořádné práci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ocelový vítr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.