Copyright © 2020 by Shippen Productions Ltd

All rights reserved

Translation © Milena Pellarová, 2021

ISBN 978-80-249-4642-9

Tu řekla králi žena, jejíž syn byl ten živý

a jíž se srdce svíralo soucitem nad jejím synem:

„Dovol, můj pane, dejte to živé novorozeně jí,

jen je neusmrcujte!“ Ale druhá řekla:

„Ať není ani moje, ani tvoje. Rozetněte je!“

První kniha královská 3, 26

1

PETE

TEN DEN ZAČAL jako každý jiný.

Kdybych takhle uvedl některý z článků, jež kdysi představovaly můj denní chleba, šéfredaktorka by se mnou pěkně vyběhla. Hned první věta musí čtenáře chytit, poučila by mě rozčileně. Zajímá je, kde přesně a za jakých okolností se něco děje. Zvlášť v reportážích jim musíš místo co nejvíc přiblížit. Vezmi je s sebou na cestu!

Takže znovu.

Ve Willesden Green na severu Londýna ten den začal jako každý jiný, a než mi zazvonili u dveří, nadcházejícím událostem nic nenasvědčovalo. Neobvyklé snad bylo jedině počasí: na modré obloze svítilo slunce a vzduch dýchal svěžestí. Ve stínu se ještě držel sníh, ale připomínal už napůl rozpuštěný cukr a žádné dítě v Acol Road se neobtěžovalo sundat si rukavice a uplácat z něj kouli.

Vlastně ještě něco bylo trochu zvláštní. Když jsem vedl Thea do školky, lépe řečeno klusal jsem za ním – ke druhým narozeninám jsme mu dali bytelnou tříkolovou koloběžku a od té doby z ní neslezl –, všiml jsem si, že z protějšího chodníku nás sleduje jakási plavovlasá žena a dva muži. Toho mladšího jsem odhadl asi na třicet, to znamená na svůj věk, staršímu bylo přes padesát. Oba na sobě měli tmavý vlněný kabát a pod ním tmavý oblek, kdežto žena se choulila v parce s umělou kožešinou, jakou lze vidět v módních lyžařských střediscích. Na naši část Londýna vypadali moc elegantně, ale pak jsem zaznamenal, že starší muž drží v ruce s rukavicí pouzdro na dokumenty, a usoudil jsem, že je to realitní agent, který potenciálním zájemcům ukazuje místní dětská zařízení. Od zdejší stanice metra vede linka Jubilee až do Canary Wharf a West Hampstead je dnes moc drahý i pro bankéře.

Mladší muž se mi zdál trochu povědomý, ale neměl jsem čas o tom přemýšlet, protože mou pozornost upoutala Jane Tigmanová. Jako obvykle zvedla Zacka u vchodu do náruče a ten okamžitě začal křičet a zmítat sebou, protože věděl, že ho maminka za chviličku opustí. Chuděrka Jane pořád ještě nepochopila, že kdyby přišel do školky po svých, nastávající odloučení by tak těžce neprožíval.

Hned nato jsem si všiml plakátku na dveřích, který upozorňoval na charitativní Mezinárodní den knihy, a v duchu jsem zaúpěl, že zase musím vymyslet nějaký kostým. Potom jsem Theovi sundal helmu, rukavice a bundu, nacpal mu rukavice hluboko do kapes, aby nevypadly – ještě jsem se nedostal k tomu dát na ně jmenovky –, a pomohl mu pověsit bundu na háček mezi ostatní. Nakonec jsem si k němu dřepl, abych mu jako vždycky udělil pár ponaučení.

„Tak, kámo, budeš si dneska hezky hrát?“ Vykulil na mě nevinné oči a přikývl. „Jo, tati.“

„S nikým se o hračky nepřetahuj a vždycky počkej, až na tebe přijde řada. Budeš si to pamatovat? Víš, jak jsme si řekli, že budeme oběd vybírat na střídačku? Zítra jsem na řadě já a dneska ty. Co bys chtěl?“

Na chviličku se zamyslel. „Buko fmufy,“ oznámil nakonec.

„Borůvkové smoothie,“ zopakoval jsem zřetelně. „Dobře. Než tě vyzvednu, udělám ho. Měj se hezky.“

Dal jsem mu pusu a on spokojeně odběhl.

„Pane Riley?“

Otočil jsem se. Za mnou stála Susy, ředitelka školky. Zjevně čekala, až Theo zmizí. „Máte pro mě chvilku?“ zeptala se.

Luskl jsem prsty, jak mi najednou svitlo. „No jo, hrnek s pítkem.

Já na něj zapomněl. Dneska ho koupím a –“

„Ne, o hrnku mluvit nechci,“ přerušila mě. „Půjdeme do kanceláře?“

„NEJDE O NIC VÁŽNÉHO,“ prohlásila, jakmile jsme si sedli, takže jsem hned pochopil, že to vážné je. „Včera jsme měli další incident. Theo zase uhodil jiné dítě.“

„Ach jo,“ zamumlal jsem rozpačitě. Tenhle měsíc to bylo už potřetí. „No… pořád mu to vysvětluju. Podle internetu se to kolem dvou let stává, když se fyzické schopnosti vyvíjejí rychleji než řečové,“ řekl jsem a maličko omluvně jsem se usmál, abych naznačil, že nejsem hloupý a internetu ve všem nevěřím, nepatřím k bohorovným středostavovským otcům, kteří mají za to, že za ně veškerou výchovu zastane školka, a už vůbec nejsem tak zaslepený, abych si myslel, že můj milovaný kulíšek nemá jedinou chybu. „S mluvením opravdu je trochu pozadu, ale uvítám každou radu, kterou mi dáte.“

Susy se viditelně ulevilo. „Jak jste řekl, jde o chování typické pro tenhle věk. Jistě vám to nemusím připomínat, ale určitě pomůže, půjdete-li mu příkladem. Jestliže se před ním budete rozčilovat a ulevovat si nevybíravým způsobem, bude si myslet, že agrese je správnou reakcí na stres. Nebo co třeba televizní programy, na které se dívá? Pro malé dítě se bohužel nehodí ani Tom a Jerry, alespoň do doby, než dostane trochu rozum. A pokud hrajete nějaké videohry, které by mohly probouzet násilnické sklony –“

„Nehraju žádné,“ ujistil jsem ji pevně. „Kromě jiného na to vůbec nemám čas.“

„Chápu, jenom jsem chtěla upozornit, že podobné věci mají následky,“ řekla a usmála se na mě, ale já přímo viděl, co se jí honí hlavou: muž na rodičovské rovná se agresivní dítě. Zeptat se Jane Tigmanové, jestli hraje akční střílečky, by ji ve snu nenapadlo.

„Taky se ho snažím naučit, že nemůže mít hned všechno, co chce,“ prohlásil jsem. „Třeba se střídáme, kdo vybere, co bude k obědu, a podobně.“

„Je vidět, že výchovu zvládáte,“ prohlásila Susy a vstala, čímž mi dala najevo, že rozhovor skončil. „Budeme tedy Thea dál sledovat a doufat, že z toho vyroste.“

Při odchodu ze školky jsem znepokojeně myslel na to, proč se Theo pořád ještě nenaučil hezky si hrát s ostatními dětmi, a na tu elegantní dvojici s realitním agentem jsem si už nevzpomněl. Ale jsem si dost jistý, že když jsem vyšel ven na ulici, ti tři už nebyli nikde v dohledu.

2

Případ č. 12675/SZ78B65: místopřísežné prohlášení, D. Maguire

Já, Donald Joseph Maguire, jsem vypověděl pod přísahou následující:

1. Jsem majitelem agentury, která se zaměřuje na hledání pohřešovaných osob, a zároveň v ní působím jako vrchní detektiv. Sídlíme v Londýně a každoročně najdeme na dvě stě osob. Své služby nikde neinzerujeme, veškeré zakázky získáváme díky doporučením klientů.

2. Před založením výše zmíněné firmy jsem třináct let pracoval u metropolitní policie, od sboru jsem odešel s hodností detektiva inspektora.

3. Loni v srpnu se na mě obrátili manželé Miles a Lucy Lambertovi, adresou v Haydon Gardens č. 17, Highgate, N19 3JZ, a požádali mě, abych vypátral jejich syna.

3

PETE

DOMA JSEM ZAPNUL KÁVOVAR a otevřel laptop. Kávovar má značku Jura, laptop je ten nejlepší z řady MacBook a byly to jediné dvě věci, na nichž jsem trval, když jsme se s Maddie začali dohadovat, kdo se bude o Thea starat, až jí skončí mateřská. Nakonec jsme došli k tomu, že s ním zůstanu já, a až nastoupí do školky, budu na částečný úvazek pracovat z domova. Připadalo mi, že budu-li mít špičkový počítač a kávovar, mateřská dovolená mojí kariéře neuškodí, přímo naopak, umožní mi psát líp a o skutečně důležitých věcech.

Výraz muž na mateřské dovolené ale nemám rád. Zdá se mi, že je to protimluv, který naznačuje, že dotyčnému k mužnosti hodně chybí. Žena v tomhle postavení je prostě matka se vším všudy, matka bez kompromisu, kdežto muž vzbuzuje dojem, že trpí agorafobií nebo je moc líný na to, aby zvedl zadek a sehnal si pořádnou práci. Což si ostatně spousta lidí myslí, anebo se tím podobně jako Maddiini rodiče ani netají. Můj skorotchán, australský obchodník, který by si mohl podat ruku s Čingischánem, vůbec neskrývá přesvědčení, že jeho dceru jen využívám, a dovedu si představit, co o mně za zády prohlašuje: Ten kluk není nic jiného než flákač.

Potřeboval jsem umýt nádobí od snídaně, roztřídit recyklovatelný odpad a uklidit hračky, ale místo toho jsem jenom nacpal pračku, a zatímco kávovar drtil zrnkovou kávu a syčivě pěnil mléko, přihlásil jsem se na fórum ProTáty.

Na dveřích prckovy školky jsem viděl plakát, že budou 7. března slavit charitativní Mezinárodní den knihy. Uf! Nemáte někdo nějaký nápad? Nechci koupit hotový kostým v supermarketu, protože by mě vzorné matky odsuzovaly ještě víc než teď.

Odpověď jsem dostal za chviličku. Tvrdé jádro asi stovky přispěvatelů zůstává on-line skoro celý den a mezi rodičovskými povinnostmi se na fórum vrací. Když člověk skousne skupinový žargon – například maloušek kašlíkuje, teplotuje nebo nočníkuje znamená, že dítě má kašel, teplotu nebo chodí na nočník –, je moc rád, že se má kam obrátit pro radu.

Myš z Gruffala, kamaráde. Hnědá košile, bílá vestička a na čelence nějaké uši. Hotovo.

To mi poradil Nosáč6. Odpověděl jsem:

Cože, na čelence? Takovéhle holčičí věci doma nemáme.

Greg87 napsal:

A co králíček Petr? Modrý kabátek, papírové uši na baseballce a na tvářích namalované vousky.

Greg se jako vždycky trefil. „Dobrý nápad,“ pochválil jsem ho a snažil si vzpomenout, jestli králíček Petr někdy předvedl chování, s nímž by ředitelka Susy nesouhlasila. Na knížky Beatrix Potterové si člověk musel dávat pozor.

Potom se ozval zvonek u dveří, a tak jsem dal hrnek s kapučínem na stůl a šel otevřít.

ZA DVEŘMI STÁLI TI LIDÉ, které jsem viděl před školkou. Nejdřív mě napadlo, že se museli splést, protože my jsme dům prodat nechtěli. Hned nato jsem zaznamenal, že ženu už s sebou nemají. Usoudil jsem proto, že nejspíš nepřišli kvůli domu, ale agitují za nějakou politickou stranu, nebo jsou to dokonce novináři. Nakonec jsem si s překvapením všiml, že mladší z mužů, kterého jsem si teď mohl prohlédnout zblízka, vypadá jako Theo v dospělém vydání.

Do čela mu spadal pramen černých vlasů, měl hluboko posazené modré oči, výraznou bradu, a ačkoli byl zhruba v mém věku, působil chlapecky.

Měřil skoro sto osmdesát a svalnatá postava s širokými rameny svědčila o tom, že hodně sportuje. Jednou jsem viděl fotku spisovatele Teda Hughese zamlada, na níž se do objektivu mračí a pravé oko mu zakrývá neposlušná kadeř. Tenhle chlap s ostře řezanou, ale přátelskou tváří mi ho připomněl.

„Dobrý den, můžeme jít dál?“ zeptal se bez okolků.

„Proč?“ opáčil jsem jako idiot.

„Přišli jsme kvůli vašemu synovi,“ vysvětlil mírně. „Na ulici bychom o tom radši mluvit neměli.“

„Tak pojďte,“ vyzval jsem je. Choval se tak sebejistě a cílevědomě, že jsem od dveří ustoupil, i když jsem dostal trochu strach. To jeho dítě Theo uhodil? Bude na mě řvát?

„Hm… nechcete kafe?“ zeptal jsem se, když jsem návštěvníky odvedl do obýváku, přesněji řečeno couvl pár kroků dovnitř. Stejně jako většina našich sousedů jsme v přízemí strhli několik zdí, a udělali si tak jednu místnost slušnějších rozměrů. Starší muž zavrtěl hlavou, ale mladší pohlédl na moje kapučíno. „Dělám ho čerstvé,“ dodal jsem. Doufal jsem, že káva by mohla nastávající hádku trochu odlehčit.

„To si dám,“ prohlásil. Než jsem napěnil víc mléka, všichni jsme rozpačitě mlčeli.

„Mimochodem, já jsem Miles Lambert,“ představil se mladší muž, když kávovar ztichl. „A tohle je Don Maguire,“ dodal a vzal si ode mě hrnek. „Díky. Nesedneme si?“

Já jsem obsadil jediné křeslo v místnosti, Lambert si vybral pohovku, z níž pomalu sundal nějaké hračky, a Maguire si odsunul kancelářskou židli od psacího stolu. Všiml jsem si, že přitom vrhl obdivný pohled na můj MacBook.

„Tohle bude těžké,“ prohlásil Miles, předklonil se a zaklesl si prsty jako hráč ragby, který se chystá chytit penaltu. „Já na vašem místě bych to chtěl slyšet natvrdo, takže nebudu chodit kolem horké kaše, ale připravte se, že to pro vás bude šok,“ varoval mě a zhluboka se nadechl. „Musím vám s lítostí oznámit, že Theo není váš syn. Je můj.“ Zůstal jsem na něj civět a hlavou se mi začaly honit zmatené myšlenky. To nemůže být pravda. Tak proto jsou si s Theem tak podobní! Úžas a zděšení mi úplně svázaly jazyk. V krizových situacích bývám jako ochromený, z nás dvou je vždycky mnohem pohotovější Maddie. Panebože, Maddie. Měla s tím člověkem poměr? O to tady jde?

Já jsem –

Trapné slovo paroháč mě zasáhlo jako úder. Je pravda, že jako každá jiná dvojice jsme měli své problémy a už delší dobu se mi zdálo, že se mi Maddie trochu odcizila, ale přisuzoval jsem to traumatu z Theova příchodu na svět a –

Neblázni, napomenul jsem se. Theovi jsou dva roky, takže by se s tím chlapem musela zaplést hned po našem příjezdu z Austrálie, kde jsme se seznámili, a to bylo dost nepravděpodobné.

Uvědomil jsem si, že mě Lambert s Maguirem pozorují a čekají na mou reakci. „Jak tomu mám rozumět?“ zeptal jsem se nakonec otupěle.

„Theo není váš, ale můj,“ zopakoval Lambert a starostlivě na mě upřel modré oči. „Chápu, že je to pro vás otřes, a moc mě to mrzí. Vím, že je pro vás těžké to přijmout a chvíli potrvá, než se s tím vypořádáte.“

Don Maguire si odkašlal. „Vám i manželům Lambertovým se dítě narodilo předčasně, a jak jsem zjistil, hned po porodu je obě převezli na novorozeneckou jednotku intenzivní péče v nemocnici svatého Alexandra, takže byly nakrátko odloučeny od matky. Máme za to, že v té době dali oběma dětem špatný identifikační náramek. Z téhle domněnky zatím vycházíme.“

Co je to za nesmysl?! uslyšel jsem v duchu zařvat šéfredaktorku. Dětem ty náramky prohodili, kreténe! To dokazuje, že ve vypjatých chvílích člověk myslí na nejbizarnější věci.

4

PETE

„TAKŽE VY SI MYSLÍTE, že máte našeho biologického syna.“ To byla jediná věc, kterou jsem dokázal pochopit.

Miles Lambert přikývl. „Davida. Dali jsme mu jméno David.“

„A co…“ Chtěl jsem se zeptat, co teď bude následovat, ale nedokázal jsem to ze sebe hned vypravit. „Jak to víte? Tedy, že došlo k záměně?“

Miles ukázal na svého společníka. „Don je soukromý detektiv a specializuje se na hledání pohřešovaných osob.“

„Ale jak jste to zjistili?“

„Tajně jsem si ze školky opatřil předmět s Theovou DNA,“ vysvětlil Maguire omluvně. „Je mi to hrozně líto, ale mohli jsme se mýlit a nechtěli jsme vás zbytečně stresovat.“

Při řeči vyndal z bublinkové obálky hrneček s pítkem, který se podle učitelek záhadně ztratil.

„Včera jsme dostali výsledky testů,“ ujal se slova zase Miles.

„O Theově původu není nejmenších pochyb.“

Don Maguire postavil hrnek na psací stůl tak opatrně, jako by byl z čínského porcelánu. „Tady jsme ho přinesli zpátky.“

„Panebože… Ježíšikriste. Vy jste testovali DNA mého syna, aniž jste požádali o dovolení –“

„Ve skutečnosti je to můj syn. Ne, máte pravdu, omlouváme se, ale jinak to nešlo,“ řekl Miles.

Můj syn. Ta slova mi nepřestala znít ozvěnou v hlavě.

„Tohle je kopie výsledků.“ Don Maguire vytáhl z plastových desek obálku a položil ji vedle hrnku. „Jak říká pan Lambert, jednoznačně potvrzují, že Theovým biologickým otcem je on.“

Theo. Nedovedl jsem si představit, co by to pro něj mohlo znamenat. Schoval jsem tvář v dlaních.

„Co bude dál?“ zeptal jsem se, když jsem se trochu vzpamatoval.

„Co hodláte dělat?“

I tentokrát odpověděl Maguire: „Ujišťujeme vás, pane Riley, že jsme s žádným konkrétním návrhem nepřišli. K těmhle případům dochází tak zřídka, že pro ně neexistuje právní precedent a soudy je řešit nemusí. Nejlepší je, když si to rodiče rozhodnou sami.“

„Jak rozhodnou?“

„Buď si děti vymění, nebo je nechají tam, kde jsou.“ Maguireho slova zůstala viset ve vzduchu.

„Dobře vím, že je to pro vás šok,“ zopakoval Miles ohleduplně.

„My s Lucy jsme už měli čas se s tím trochu srovnat, ale ze začátku jsme se cítili úplně stejně jako teď vy. Zatím se k tomu vůbec nemusíte vyjadřovat. Ostatně, měl byste se napřed poradit s nějakým odborníkem.“

Znovu jsem na něj zůstal mlčky civět. Došlo mi, že už mluvil s právníky.

„Žalujeme nemocnici. Ne Svatého Alexandra, ale tu soukromou, kde Lucy porodila. Třeba se k nám připojíte… všechno ještě můžeme prodiskutovat. Není žádný spěch,“ ujišťoval mě.

Oči mi padly na červené kostky dupla ležící u jeho nohou. Zrovna to ráno z nich Theo složil něco jako samopal, a když jsem ho nutil vyčistit si zuby, střílel po mně, dokud se mu nerozpadl.

Vzedmul se ve mně příval lásky a současně mě zachvátila hrůza z propasti, která se nám právě rozevřela pod nohama.

„Nechtěl byste se podívat na Davidovu fotku?“ zeptal se Miles. Mlčky jsem přikývl. Z náprsní kapsy vyndal snímek chlapečka sedícího ve vysoké židličce. Měl obličej s jemnými rysy, blonďaté vlásky a světlehnědé oči. Okamžitě jsem viděl, že se podobá Maddie.

„Jestli chcete, můžete si ji nechat. A kdybyste našel nějakou Theovu…“

„Jistě.“ Rozhlédl jsem se po místnosti, ale hned jsem si uvědomil, že všechny fotky mám v mobilu. Kromě jedné, kterou nám někdo poslal po jakési narozeninové oslavě a která visela připevněná magnetem na ledničce. Theo na ní byl převlečený za piráta, na jednom oku měl klapku, na hlavě třírohý klobouk a mával do objektivu šavličkou z lepenky. Tvářička mu svítila rozpustilým úsměvem. Sundal jsem ji a podal Milesovi.

„Díky.“ Chvilku se na fotku díval a oči mu zjihly. „Tohle jsem já,“ řekl rázně a vytáhl vizitku. „Je tam můj mobil a e-mail. Až si to trochu srovnáte v hlavě, dejte mi vědět, ano? A samozřejmě až to proberete s Madelyn. Rozhodně na vás nechci naléhat, ale… budeme čekat, že se ozvete. My oba.“ Krátce pohlédl na Maguireho a upřesnil:

„Myslím sebe a Lucy. Donova úloha tímhle skončila.“

Sklonil jsem oči k vizitce. Miles Lambert, jednatel společnosti Burton Investments. Podle adresy ta firma sídlila v centrálním Londýně.

Miles se natáhl, sebral ze země míč z pěnové gumy a zkusmo ho stiskl. „Je pohybově nadaný, viďte?“ zjišťoval přátelsky. „Už ho chytí?“

„Většinou. Po fyzické stránce je napřed. Řekl bych, že až moc.“

Tázavě zvedl obočí, a tak jsem vysvětlil: „Ve školce se někdy chce prát. Snažím se ho to odnaučit.“

„Opravdu? Já bych si s tím nedělal starosti. V jeho věku jsem se nechoval jinak a později se mi to při ragby hodilo. To si pak už nikdo nestěžoval.“ Řekl to, jako by byl pyšný, že se Theo vyvedl po něm, a já jsem si vyděšeně připomněl, že zdvořile neklábosím s jiným tatínkem na nějakém večírku, ale mluvím s otcem svého syna. S jeho skutečným otcem. Život se mi právě obrátil naruby a věděl jsem, že nic už nebude jako dřív.

„Měli byste k nám přijet, abychom se pořádně seznámili,“ pokračoval Miles. „Tedy až to všechno promyslíte.“

Pokusil jsem se odpovědět, ale nedokázal jsem to. Nastala trapná chvíle, kdy jsem se musel vší silou držet, abych se nerozbrečel. Miles předstíral, že si toho nevšiml, a zvedl fotku, kterou jsem mu dal.

„V každém případě vám za ni děkuju. Lucy bude nadšená, že se může konečně podívat, jak vypadá její dítě.“

Zastrčil si snímek do náprsní kapsy u saka a natáhl ke mně ruku. Měl suchou dlaň a pevný stisk. „Snažte se tím trápit co nejmíň. Všichni jsme přece rozumní. Stala se příšerná věc, ale když se k tomu správně postavíme, určitě najdeme to nejlepší řešení. A teď už vás nebudeme obtěžovat.“

Don Maguire mi taky potřásl rukou a pak odešli. Sebral jsem hrnek s kávou, které se Miles Lambert ani nedotkl, a vylil jsem ji do dřezu. Pračka zapípala, a tak jsem šel automaticky vyndat mokré prádlo. Připadal jsem si jako ve snu. Na vršku hromady leželo Theovo tmavě žluté tričko s nápisem JSOU MI DVA, JAKOU OMLUVU MÁTE VY? Na okamžik jsem ucítil, jak se mi na rameni vrtí jeho teplé bříško a nožičky mě kopou do zad. Několikrát jsem se trhaně nadechl a znovu mi vyhrkly slzy, ale věděl jsem, že se zoufalství poddat nemůžu. Ještě ne. Musel jsem zavolat Maddie.

5

Případ č. 12675/SZ78B65: Místopřísežné prohlášení D. Maguireho, pokr.

4. S panem Milesem Lambertem jsem navštívil pana Rileyho, abychom mu předali test DNA. Ten potvrzoval, že chlapec, jehož pokládal za svého, je ve skutečnosti synem mých klientů, a naopak ten, kterého vychovávají oni, je synem pana Rileyho.

5. Pana Rileyho ta zpráva pochopitelně zdrtila a během rozhovoru se několikrát málem rozplakal.

6. Zatímco se snažil vzpamatovat, využil jsem příležitosti a dobře si prohlédl místnost, v níž jsme seděli. Byla malá a sloužila jako obývací pokoj, dětská herna, kuchyně a jídelna v jednom.

7. Podle mých zjištění pan Riley domácnost moc nezvládá. Na stole ležely neumyté talíře a další nádobí, na nábytku se povalovalo špinavé prádlo a na podlaze v kuchyňské části místnosti stály dvě prázdné láhve od vína. Když jsem se podíval na počítač pana Rileyho, zjistil jsem, že má prohlížeč otevřený na fóru pro muže, kde zřejmě hledá rady ohledně synovy výchovy.

(Pozdější šetření potvrdilo, že tam pod přezdívkou OtecDoma85 vložil do diskuse přes 1200 příspěvků.) Další okno bylo otevřené na rozehrané videohře. Ačkoli pan Riley na LinkedIn uvádí, že je novinář na volné noze, nic nenasvědčovalo tomu, že by v současné době sbíral materiál k nějakému článku nebo nějaký právě psal.

8. Můj klient několikrát prohlásil, že s manželkou chtějí situaci řešit rozumným kompromisem, ale pan Riley na tato ujištění nereagoval. Když se začal projevovat nepřátelsky, odešli jsme.

6

MADDIE

UPOZORNĚNÍ NA PŘÍCHOZÍ HOVOR si všimnu ve chvíli, kdy s klienty vybírám konkurzní videoklipy na reklamu chipsů Doritos. Právě jsme uprostřed bouřlivé diskuse. Režisér chce mít v reklamě povznesené, nepřístupné a trudnomyslné teenagery, kdežto klient trvá na tom, aby se usmívali a působili přívětivě. Podobným debatám jsem předsedala už nejmíň stokrát a zrovna se pod mým vedením dostáváme k přijatelnému kompromisu.

Podívám se na displej. Volá mi Pete, přesněji PETER RILEY. Když jsme se před čtyřmi lety seznámili, v závěru večera jsem si napsala do adresáře celé jeho jméno a nikdy jsem se nedostala k tomu, abych ho změnila na něco méně formálního.

Hovor nepřijmu, takže spadne do hlasové schránky, ale Pete mě ihned prozvoní ještě jednou. To je naše dohodnuté znamení, že se stalo něco vážného, a tak s omluvou vyklouznu z místnosti, abych mu zavolala zpátky.

„Co se děje?“

„Neboj, Theo je v pořádku ve školce. Ale…“ Pete se několikrát zhluboka nadechne. „Teď tady byl nějaký chlap se soukromým detektivem. Tvrdí, že na jednotce intenzivní péče pro novorozence nám zaměnili děti a chlapeček, kterého má doma, patří nám, kdežto Theo… Theo…“

Chviličku mi trvá, než pochopím, o čem mluví. „Dá se to ověřit testy DNA,“ namítnu.

„To už udělali. Nechali nám tady kopii výsledků. Mads, ten člověk vypadá přesně jako Theo.“ Pete se na okamžik odmlčí. „Podle mě nelže.“

Neodpovím. Tomu, co mi právě řekl, odmítám uvěřit. Něco takového se prostě nestává a výsledky testů musejí mít nějaké jiné vysvětlení. Ale Pete je zcela jasně zdrcený, potřebuje mě, a tak se rychle rozhodnu. „Jedu domů.“

Pohlédnu za skleněnou stěnu do konferenční místnosti, kde na televizní obrazovce předstírá čtrnáctiletá dívenka s nepřirozeně růžovými tvářemi, že je celá pryč ze sáčku kukuřičných chipsů. Měla bych se tam vrátit, omluvit se a vysvětlit klientům, že sice nejde o život, ale nastala vážná rodinná krize a opravdu nutně musím odejít. Bez dlouhého rozmýšlení hodím profesní etiku za hlavu, pošlu jednomu kolegovi esemesku, aby převzal vedení schůze, a utíkám na metro.

KDYŽ JSEM BYLA TĚHOTNÁ, předpokládala jsem, že se o dítě budu starat já. Neplánovali jsme ho, z mnoha důvodů se nám tehdy vůbec nehodilo a to, že ho budeme mít, bylo moje rozhodnutí.

Chvíli jsme mluvili o interrupci, ale Petemu se takové řešení nelíbilo, a já si nakonec musela přiznat, že se nezamlouvá ani mně. Nejsem vždycky tak tvrdá a chladná, jak si ostatní myslí. Smlouva s mezinárodní reklamní společností, která mi zaplatila přesun ze Sydney do Londýna, mi na rok zaručovala soukromou zdravotní péči, a když jsem ji pečlivě pročetla, zjistila jsem, že se vztahuje i na těhotenství. Nemusela jsem tedy přivést dítě na svět v přeplněné státní nemocnici, ale mohla jsem jít do soukromého zařízení v Harley Street, kde mi na přání udělají císařský řez, postará se o mě zkušená porodní asistentka, lékaře specialistu budu mít k dispozici čtyřiadvacet hodin denně a dostanu tu nejlepší poporodní péči. Vyhlídka na luxusní porod by samozřejmě byla příšerný důvod pro početí, ale jako důvod nechat si dítě, které už je na cestě, proč ne?

Dneska si myslím, že jsem ho chtěla hned od začátku a jenom jsem hledala nějakou záminku. V práci jsem si pochopitelně připadala trapně, protože jsem nastoupila teprve před necelými čtyřmi měsíci, a už jsem musela oznámit, že si vezmu rok volno. Ale nadřízení byli rozumní a věděli, že s tím stejně nemůžou nic dělat, takže mi poblahopřáli a ujistili mě, že na mě moje místo bude čekat.

Zkrátka a dobře, vypadalo to, že všechno půjde naprosto hladce, jenže to dopadlo úplně jinak.

Když jsem byla v sedmadvacátém týdnu, šli jsme s Petem na svatbu Andyho a Keithe. Kde jinde než na homosexuální svatbě se člověk může pořádně odvázat? Později jsem se tím strašlivě mučila. Zavinila to sklenička šampaňského, kterou jsem vypila při proslovech? Nebo snad to, jak jsem při písních Arethy Franklin a Madonny poskakovala na přecpaném parketu? (Ještě dnes sebou škubnu, jakmile jen zaslechnu „Respect“.) Anebo za to mohl pád, když jsem se vracela ze záchodu a ve tmě zakopla o lano svatebního stanu? Lékař mi později sdělil, že nic z toho pravděpodobně nehrálo roli, ale jak jsem mu měla věřit, když mi pravou příčinu říct nedokázal?

Druhý den mě příšerně bolela hlava, což jsem přičetla tomu šampaňskému, protože jsem na alkohol už nebyla zvyklá. Ale uvědomila jsem si, že delší dobu necítím pohyby dítěte, a když jsem začala zvracet, zdálo se mi, že je mi hůř než při nevolnostech v prvních třech měsících těhotenství. Protože jsme mohli kdykoli zajet do soukromé nemocnice v Harley Street, kde sloužily zkušené porodní asistentky, Pete navrhl, abych se tam nechala vyšetřit, a potom že si v Marylebone High Street dáme pozdní nedělní snídani.

Ta plánovaná snídaně zachránila našemu dítěti život.

„Jenom vám rychle udělám ultrazvuk,“ řekl doktor, a hned nato prohlásil, že se na mě musí podívat primář. Najednou někdo stiskl červený trojúhelník alarmu, kterého jsem si předtím vůbec nevšimla, obklopila mě spousta lidí a kdosi vykřikl: „Připravte ji na sál!“ Jedna sestra mi začala měřit kotníky kvůli velikosti kompresivních punčoch, druhá mi sundávala řetízky a prstýnky – vietnamský náramek jsem potom už zpátky nedostala –, další mi zaváděla katétr a všechny tři mě bombardovaly otázkami. Petemu někdo oznámil, že mi kvůli preeklampsii ihned udělají císařský řez, a jestli chce být u toho, musí se umýt a převléct. Dostala jsem injekci kortikoidů, jež měla dítěti pomoct s dozráváním plicní tkáně, a potom kapačku, která měla pomoct s něčím jiným, nepochopila jsem, s čím vlastně. Za chvilku se objevil primář, vrhl krátký pohled na monitor a řekl jediné slovo:

„Jedeme.“ Potom se kolem mě začaly míhat stěny dlouhých chodeb a lidé, kteří mě vezli, mi něco rychle vysvětlovali. Nějaký jiný doktor řekl, že na epidurál už není čas, a hned nato mě uspali.

Probudila jsem se na pooperačním pokoji. Místo plačícího novorozeněte jsem slyšela pípat nějaký přístroj a místo Peteho se ke mně skláněl muž v bílém plášti.

„Dítě je naživu,“ oznámil mi. „Je to chlapec.“

Díky bohu. „Můžu ho vidět?“ zeptala jsem se chraptivě.

Doktor – usoudila jsem, že je to lékař, i když jsem z něj viděla jen anonymní oči nad chirurgickou rouškou – zavrtěl hlavou. „Má hodně nízkou porodní váhu a je na tom moc zle, takže jsme ho speciální sanitkou okamžitě odvezli na neonatologickou jednotku intenzivní péče.“

Tehdy jsem úplně přesně nevěděla, co to znamená, ale brzy jsem jednotlivé úrovně akutní novorozenecké péče znala dopodrobna. Neonatální JIP představovala tu nejvyšší.

„Proč na tom je zle? Co je mu?“ děsila jsem se.

„Jako všechny extrémně nedonošené děti má nezralé plíce. Dají ho na ventilátor, aby mu pomohl s dýcháním,“ vysvětlil lékař a pak se na okamžik odmlčel. „Nejspíš měl hypoxii.“

„Co to je? Je to smrtelné? Přežije?“

Toho doktora jsem nikdy předtím ani potom neviděla, a přestože si před odpovědí sundal roušku, nepamatuju si z něj nic víc než laskavé hnědé oči. „To znamená, že mozku chybí kyslík. Ale nemocnice svatého Alexandra je odtud velice blízko a váš syn tam dostane tu nejlepší péči. Jestli mu někde pomůžou, tak je to tam.“

Zůstala jsem na něj vyděšeně koukat. Došlo mi, že ta klinika podobná elegantnímu hotelu nemá potřebné vybavení a rozhodně to není nejlepší zařízení, kde může ženská předčasně porodit.

Hůř už to dopadnout nemohlo. Zahltil mě příšerný pocit, že jsem selhala – vždyť jsem měla to dítě nosit ještě dalších třináct týdnů! Jeho život závisel na mém těle, ale to ho odmítlo a vyplivlo do světa, na který nebylo připravené.

„Kde je Pete?“ zeptala jsem se chraptivě.

„Váš muž jel s ním. Omlouvám se, ale na rozloučení nebyl čas.“

Chtěla jsem odpovědět, že s Petem nejsme manželé a loučit se s ním nepotřebuju, ale pak jsem pochopila, že mluvil o dítěti. Až ho uvidím, bude už mrtvé a studené.

Rozplakala jsem se, a zatímco mi lékař vyšetřoval dělohu, po tvářích mi tekly slzy hněvu a lítosti nad ztrátou človíčka, který ve mně měsíce rostl a zemře dřív, než ho vezmu do náruče.

7

MADDIE

KDYŽ VE WILLESDEN GREEN vylezu z metra, hlavou se mi honí spousta otázek, a tak cestou pěšky zavolám Petemu.

„Podle mě na jipce nemůžou děti takhle zaměnit,“ prohlásím. „Theo tam byl celou dobu v inkubátoru napojený na spoustu hadiček a na nožičce měl elektronický identifikační náramek. To je prostě nesmysl.“

„Miles říkal, že nežaluje Svatého Alexandra, ale soukromou nemocnici, kde jeho žena porodila. Zřejmě za to mohli tam.“

To mi připadá pravděpodobnější. Jestli ke Svatému Alexandrovi narychlo vezli dvě předčasně narozené děti najednou, třeba je zaměnili, než jim dali identifikační náramky. Takže k tomu přece jenom dojít mohlo.

„Ale vždyť jsi byl celou dobu s ním? Počkej, už jsem u dveří.“

Pete mi otevře a odtáhne telefon od ucha. „Ne, nebyl. Pořád se u něj hemžila spousta lidí, zaváděli mu kanyly, brali krev… A později mi přidělili pokoj, abych se trochu vyspal. Ani nevím, kdy mu ten náramek připnuli.“

Skousne si ret a upře na mě zmučené oči. Vím, co si myslí. „Někdy ses vyspat musel,“ pokusím se ho uklidnit.

„Ale pořád si říkám… jak to, že jsem si ničeho nevšiml? Jak to, že nám místo našeho dítěte dali jiné, a já to nepoznal?“

„Protože ani jedno jako dítě nevypadalo,“ odpovím upřímně. Krátce na mě pohlédne. O tom, jak jsem se chovala na jipce, pořád ještě mluví dost nerad. „Tys to tušila,“ pronese nakonec tiše. „Nic jsi k Theovi necítila, dokonce sis myslela, že není náš. Nějak jsi to věděla.“

Zaváhám, ale potom zavrtím hlavou. „Neměla jsem potíže vytvořit si k němu vztah, protože jsem pochybovala, že je náš, ale protože se vůbec nepodobal miminku, jaké jsem si představovala. A to by platilo o všech dětech, co tam ležely. Vzbuzovaly ve mně… já nevím… odpor.“

Tím jsem si aspoň svůj duševní stav tenkrát vysvětlovala. Taky jsem si vyčítala, že jsem příšerná matka a něco je se mnou špatně. Ale nehledě na to, co jsem Petemu právě řekla, sama sebe se musím ptát, jestli bylo špatně ještě něco jiného a já to věděla hned od začátku.

POPRVÉ JSEM SVÉHO SYNKA uviděla na zrnité fotce, kterou mi Pete poslal telefonem, když jsem ještě ležela na pooperačním. Zjevně ji pořídil přes rameno nějaké sestry nebo lékaře a zachycovala bledé drobounké tělíčko jako vánoční stromeček ověšené hadičkami s různými ventily. Na hrudníčku měl něco jako bublinkovou fólii s dalšími hadičkami – jak jsem se později dozvěděla, lékaři se báli, že má otok mozku, a tak ho ochlazovali. Nějaké kanyly měl taky přilepené náplastí k nosu, byl vychrtlý a ani se nepodobal lidské bytosti.

Když mi bylo devět let, naše labradorka Maya zabřezla. V příslušný čas vrhla pět zdravých štěňat, pak se dlouho nic nedělo a my si mysleli, že tím skončila, ale bylo vidět, že má pořád ještě bolesti. Nakonec z ní vyšlo poslední mládě, hrozně maličké a úplně holé. Brzy bylo jasné, že nemá dost sil, aby se prodralo mezi sourozenci ke strukům, a Maya ho tam nikdy čenichem nepostrčila, jako to dělala s ostatními. Pořád jsem zdravá štěňata od největšího struku dávala pryč a toho chudáčka k němu přikládala, ale neuměl pít a za dva dny uhynul.

Při pohledu na fotku v mobilu jsem se utvrdila v přesvědčení, že než se dostanu do nemocnice svatého Alexandra, naše dítě zemře. V hlavě mi pořád zněla doktorova slova: Je na tom moc zle.

Pete zavolal ve chvíli, kdy jsem si snímek ještě prohlížela. „Nesmí se tady telefonovat, tak stojím na chodbě,“ řekl tiše. „Jen se chci ujistit, že jsi dostala tu fotku.“

„Jo, mám ji.“

„Jak je ti?“

„On umře, viď?“ zeptala jsem se otupěle. Připadala jsem si jako ve zlém snu. Před čtyřiadvaceti hodinami jsme slavili svatbu našich kamarádů a já před sebou měla ještě tři měsíce těhotenství. Teď jsem byla matkou umírajícího dítěte.

Pete odpověděl klidně, ale zjevně ho to stálo obrovské úsilí. „Nemusí to tak dopadnout. Jsou tady ještě menší děti. Doktoři říkají, že příští tři dny budou kritické, a jestli je překoná, bude mít šanci.“

Dlouho jsme oba mlčeli. „Mám za tebou přijet?“ zeptal se Pete nakonec.

„Ne, zůstaň tam. Jeden z nás by u něj měl být.“

„Dobře, ale chtějí od tebe kolostrum, tak ti za pár hodin přivezu odsávačku.“

„Panebože.“ Vůbec mě nenapadlo, že bych mohla dítě krmit, když ho nemám u sebe, ale Pete už věděl víc než já.

„Zatím budou tvoje mléko mrazit… do bříška má zavedenou infuzi,“ řekl a znovu se odmlčel. „Ptají se, jaké mu dáme jméno.“

Jméno na náhrobek, napadlo mě okamžitě. Všechna ta staromódní jednoslabičná jména jako Jack, Sam nebo Ed, o nichž jsme uvažovali a jež vyvolávají dojem mužné síly a energie, mi najednou přišla nepatřičná. Vytesané na náhrobním kameni a s datem úmrtí jsem si ani jedno nedovedla představit. „Co takhle Theo?“

„Já myslel, že se ti nelíbí.“

„Já myslela, že tobě jo.“

„No ano.“

„Tak to bude Theo,“ uzavřela jsem. Protože nechci dát dítěti, které umře, jméno, které se mi líbí.

SAMOZŘEJMĚ JSEM TENKRÁT BYLA V ŠOKU a myslela jen na nejhorší, ale Theo naštěstí nezemřel. V příštích pěti dnech mu doktoři jednu po druhé začali kanyly sundávat a v nás rostla naděje. Potom mu udělali ultrazvuk mozku a oznámili nám, že mají důvod k opatrnému optimismu.

Což neznamená, že od té doby šlo všechno hladce. Pete za mnou pravidelně jezdil a informoval mě, že i když Theo dostává kyslík, kvůli nezralým plícím občas přestane dýchat, hladina kyslíku v krvi mu klesne a nebezpečně se mu zpomalí srdeční rytmus. Řečeno odborně, nastane u něj apnea, desaturace krve a někdy i bradykardie. Aby se mu srdce znovu rozběhlo, sestry ho musejí lehounce poklepat nebo pohladit na chodidle anebo na zádíčkách.

„Když ho znovu přivádějí k životu, máš pocit, že se díváš na zázrak,“ sdělil mi jednou nadšeně.

Říkala jsem si, že jenom oddalují nevyhnutelné.

Než jsem se k Petemu připojila, uběhl celý týden. Jizva po císaři se mi nechtěla hojit a měla jsem nějaký virus, takže i kdybych dobře chodila, na oddělení s nedonošenci mě nemohli pustit. Jakmile jsem se ovšem infekce zbavila, posadili mě do invalidního vozíku a taxíkem poslali do Svatého Alexandra. Drahá soukromá nemocnice mě do státní přehodila jako horký brambor.

Pete mi jednotku intenzivní péče popsal a telefonem mi poslal spoustu fotek, a tak jsem si myslela, že mě nečeká žádné překvapení, jenže na skutečnost mě nemohlo připravit vůbec nic. Inkubátory připomínaly záchranná vesmírná plavidla ze sci-fi filmů, ale na rozdíl od elegantních futuristických modulů se kolem nich ježila chaotická změť drátů a stála u nich spousta monitorů. V místnosti bylo teplo a vlhko jako v šatně u bazénu a panovalo tam přítmí, některé inkubátory se však koupaly v modrém světle a Pete mi později vysvětlil, že v nich jsou miminka s novorozeneckou žloutenkou. Co mě zarazilo nejvíc, byl nepřetržitý hluk. Většina dětí měla do krku zavedenou kanylu, takže ze sebe nevydala ani hlásku, a ostatní kvůli nezralým plícím mohly místo pláče jenom slabě kňourat, ale všude se ozývalo pípání, zvonění a houkání. Zanedlouho jsem zjistila, že v mnoha případech nejde o alarmy, ty zvuky doprovázejí normální chod přístrojů a každý zní z dobrého důvodu jinak. Podobně jako když ovce na louce plné jehňat rozpoznají volání vlastního potomka, sestry podle změny zvuku hned věděly, že musejí zasáhnout.

Dokud jsem si nevšimla Peteho, netušila jsem, kde moje dítě leží. Stejně jako zařízení pro manipulaci s nebezpečnými materiály měla většina inkubátorů průhledné poklopy a po stranách kulaté otvory. Pete stál u jednoho, který měl vršek odkrytý, a na jakousi hadičku nasazoval stříkačku s něčím bělavým, co vypadalo jako mateřské mléko.

„Tamhle,“ ukázala jsem sanitáři, který mě vezl.

Pete zvedl oči a něžně se na mě usmál, ale kanylou se zabývat nepřestal. „Přišla za tebou maminka,“ oznámil inkubátoru. Dojela jsem k nim, podívala se dovnitř a uviděla Thea.

Měla to být nezapomenutelná chvíle. Obecně se má za to, že hned po porodu se v každé novopečené matce vzedme příval bezbřehé lásky, a pokud se některá nezačne rozplývat štěstím, musí být nějak vadná.

A to platilo pro mě, protože já jsem se při pohledu na syna otřásla nechutí. Z Peteho pozitivních zpráv jsem usoudila, že už bude jako normální miminko, ale jeho scvrklý obličejík připomínal tvář stoletého starce. Na ramenou mu rostly tmavé chloupky jako opičce, na sobě měl tu nejmenší plínku, jakou si lze představit, a ležel v jakémsi hnízdě ze schumlaných přikrývek. Na hrudníčku měl připevněné elektrody a na levé nožce mu červeně svítila jakási manžeta – později jsem se dozvěděla, že je to senzor na snímání kyslíku v krvi. Paže i nohy měl tenké jako párátka a vypadal jako oběť hladomoru.

Do maličké nosní dírky mu vedla průsvitná plastová kanyla a Pete do ní pomalu stříkal mateřské mléko.

„Neměly by to obstarat sestřičky?“ zeptala jsem se ustrašeně.

„Mají spoustu jiné práce a já to dělám rád. Aspoň jsem trochu užitečný,“ vysvětloval.

„Zkontroloval jsi pH?“ zeptal se jakýsi ženský hlas. Vzhlédla jsem. Od vedlejšího inkubátoru mluvila na Peteho hezká tmavovlasá sestra.

„Dvě celé pět.“

„Na tebe je vždycky spoleh,“ pochválila ho a pak se obrátila ke mně. „Vy jste maminka?“

To, že nemocniční personál každé ženské říká maminka, mi vždycky trochu vadilo, ale uvědomovala jsem si, že to je úplně malicherné.

„Ano. Jsem Maddie.“

„Vítejte u nás, Maddie. Já vím, že vás to tady nejspíš děsí, ale Theo moc dobře prospívá.“ Všimla jsem si, že má irský přízvuk. „A Pete je tu za hvězdu. Kdyby si ostatní manželé uměli takhle poradit s krmením do nazogastrické sondy, byla by to nádhera.“

„My nejsme manželé,“ řekla jsem automaticky.

„Promiňte, já jsem… ostatní partneři. Dobře vám radím, nenechte si ho utéct. Takových moc není.“

I když jsem věděla, že jen tak přátelsky klábosí, abych se cítila líp, podráždilo mě to. Pořád jsem si dělala výčitky, že jsem nedokázala Thea donosit, a teď jsem si navíc uvědomila, že zatímco jsem vylehávala v pohodlném soukromém pokoji, Pete musel celý týden vydržet v tomhle děsném prostředí a zvládl to na výbornou. Obecně bych řekla, že v nenadálých krizích je k ničemu, ale vyžaduje-li situace vytrvalost a odhodlání, vede si skvěle. Místo abych ho obdivovala a byla mu vděčná, začala jsem se ještě víc stydět.

Pak si Pete všiml, že se dívám na monitory. „Nakonec ti začnou dávat smysl,“ poznamenal.

Ještě mě ani nenapadlo v nich nějaký hledat. „Cože?“

Ukázal na ten nejbližší. „Tahle vlnovka zaznamenává srdeční rytmus a to velké číslo udává počet tepů za minutu. Jestliže je nižší než sto, Theo má bradykardii, a v tom případě přiběhne sestra a pohladí ho nebo poklepe na chodidle anebo na zádíčkách, aby znovu začal pořádně dýchat. Číslo, které kolísá nejčastěji, označuje, kolik má kyslíku v krvi. Když uvidíš, že klesá, zavolej sestru a ta zkontroluje, jestli se mu neuvolnily nosní kanyly.“

Nedovedla jsem si představit, že bych to kdy dokázala pochopit.

„Už sis ho pochoval?“ zeptala jsem se.

Přikývl. „Jenom jednou, dneska ráno. Předtím mu moc skákala teplota. Je to úžasný pocit, Mads. Kvůli všem těm drátům a hadičkám si pochopitelně musíš dávat velký pozor, ale když se mi na nahých prsou natáhl a podíval se na mě, měl jsem co dělat, abych se nahlas nerozbrečel.“

„To my všichni,“ ozvala se znovu Irka od druhého inkubátoru a s úsměvem k nám zvedla hlavu. „Tohle je na té práci nejlepší – když člověk vidí, jak se miminko poprvé chová.“

Při představě, jak napůl svlečený Pete pláče a ta hezká černovláska u něj se slzami v očích klečí, mnou znovu projelo slabé podráždění, ale nedala jsem to najevo. Věděla jsem, že se zdejším personálem musím vycházet co nejlíp, a tak jsem odpověděla: „Už se nemůžu dočkat, až to taky zkusím.“

8

PETE

NEŽ MADDIE PŘIJELA, rychle jsem si na internetu zjistil pár informací. Nejdřív mě napadlo, že půjdu na portál ProTáty, který jsem navštěvoval nejčastěji, ale hned jsem si to rozmyslel, napsal do vyhledávače Miles Lambert + Burton Investments a naskočila mi Milesova stránka na LinkedIn. Nedozvěděl jsem se nic víc, než že je o tři roky starší než já, chodil na Durhamskou univerzitu, pracuje na Berkeley Square a šestnáct lidí ho pokládá za skvělého profesionála, ale aspoň jsem se ubezpečil, že nejde o nějaký krutý kanadský žertík. Potom jsem si na testu DNA znovu prohlédl sloupce čísel a značek i stručný odborný výklad se závěrem pravděpodobnost otcovství: 98 procent a došel jsem k tomu, že to určitě nebude žádný falzifikát.

Nakonec jsem si zadal záměnu dětí. Podle všeho k ní dochází opravdu výjimečně, nebo se alespoň jen zřídkakdy odhalí. Nejčastěji tomu bývá u jednovaječných dvojčat, protože nápadné podobnosti mezi dvěma údajně cizími lidmi si každý hned všimne. V roce 1992 tak například Kanaďan Brent Tremblay na vysoké škole potkal svého bratra George Holmese, roku 2001 se něco podobného přihodilo na Kanárských ostrovech a čtrnáct let nato se dva páry jednovaječných dvojčat setkaly v Bogotě. S ohledem na tyto i další případy a na výskyt dvojčat obecně někdo vypočítal, že k záměně nepříbuzných novorozeňat dochází až u jednoho porodu z tisíce, takže má stejnou četnost jako Downův syndrom.

Některé přehmaty vyšly najevo díky testům otcovství po rozchodu rodičů, jako se to stalo třeba ve virginském Charlottesville. Dotyčným dětem byly tři roky a soudní spor o ně se táhl celá léta.

V roce 2006 byly po porodu omylem zaměněny dvě holčičky v České republice. Zjistilo se to o necelý rok později a po dohodě obou manželských párů se brzy postupně vrátily k biologickým rodičům. Dostal se k nim i syn občana Spojeného království, který byl roku 2015 zaměněn v El Salvadoru.

Ve všech uvedených zemích vzbudily tyto případy velkou pozornost veřejnosti a nemocnice pak přijaly přísnější bezpečnostní opatření, mimo jiné zavedly dvojí identifikaci novorozenců. Ve Velké Británii se nic takového nepřihodilo, ale kvůli pokusům o únos nemluvňat se bezpečnost ve státních nemocnicích zvýšila i tam.

O britských soukromých zařízeních jsem v této souvislosti neobjevil jedinou zmínku.

Dozvěděl jsem se však, že rozhodnutí o budoucnosti dětí záleželo především na jejich věku. Pokud se na omyl přišlo v době, kdy jim byly víc než tři roky, zůstaly v rodině, která je dosud vychovávala. Jestliže jim byl rok nebo méně, putovaly zpět k biologickým rodičům.

Ale dva? Přesněji dva roky a dva týdny? O takhle starých dětech se nikde nepsalo.

Vzpomněl jsem si, co řekl Don Maguire: Soudy to řešit nemusí.

Nejlepší je, když si to rodiče rozhodnou sami.

Jestliže se s Lambertovými nedomluvíme, znamená to, že za nás rozhodne soud? Bude mít Theův život v rukou nějaký lhostejný státní úředník? Při tom pomyšlení mi po zádech přejel mráz.

•  •  •

VŠECHNO, CO JSEM SE DOZVĚDĚL, jsem Maddie zopakoval, přesněji jsem to na ni vychrlil, sotva překročila práh.

„Co ti ten člověk navrhl?“ zeptala se. Jako obvykle ihned vyhmátla to nejdůležitější. „Chce si děti vyměnit zpátky?“

„To neřekl, ale ani se nevyslovil proti,“ odpověděl jsem. Když jsem se nad tím zamyslel, Miles Lambert mi toho vlastně sdělil pozoruhodně málo. „Mluvil dost neurčitě.“

„Nejspíš viděl, jak jsi z toho rozhozený, a chtěl tě šetřit. Jak na tebe působil?“

„Vzhledem k okolnostem byl vlastně moc sympatický,“ připustil jsem. „Uznal, že to pro mě musí být otřes. Když to zjistil, cítil se prý stejně.“

„No tak aspoň něco. Ale jak to zjistil? To se jednoho dne na svoje dítě podíval a zničehonic ho napadlo, že je cizí?“

Zapátral jsem v paměti. „O tom nemluvil.“

„Ani trochu nenaznačil, jak se k tomu hodlají postavit?“

Zavrtěl jsem hlavou. Od chvíle, co jsem se s Milesem setkal, jsem byl úplně mimo. „Ale vzal si Theovu fotku, aby ji ukázal manželce, a nám nechal Davidovu.“

„Můžu ji vidět?“ žádala.

Donesl jsem ji. Když se na ni Maddie podívala, zatvářila se překvapeně a hned nato bezděky zjihla.

„Je ti hodně podobný, viď?“ poznamenal jsem tiše.

„Trochu jo, ale rozhodně vypadá jako Robin v tom věku,“ odpověděla. Maddiini bratři žili v Austrálii a skoro jsem je neznal, ale věděl jsem, že Robin, ten nejmladší, jí chybí nejvíc. Zhluboka se nadechla.

„Páni. Takže to tedy asi bude pravda, co?“

Zapípal mi laptop a já se k němu automaticky otočil. Přišlo oznámení z LinkedIn, který jsem měl pořád ještě otevřený. Miles Lambert se chtěl připojit k mému profilu.

Otočil jsem obrazovku k Maddie. „Mám to vzít?“

„Proč ne? Ať z toho vzejde, co chce, mluvit s nimi musíme.“ Potvrdil jsem přijetí a za chviličku mi ve schránce přistál vzkaz.

Pete,

díky, že jste mě dnes vyslechl, a znovu se omlouvám, že jsem vás přepadl se zprávou, která vás musela naprosto zdrtit. Než se rozhodnete, co dál, určitě to budete chtít probrat s Madelyn, ale protože jsme už navázali kontakt, s Lucy jsme si říkali, jestli se někdy nechcete u nás zastavit, popovídat si a seznámit se s Davidem. Je jen na vás, jestli byste s sebou vzali i Thea, i když bychom ho moc rádi viděli.

Tahle příšerná situace nás všechny těžce zasáhla tím spíš, že jsme ji nezavinili, ale pevně doufáme, že najdeme řešení, které bude pro nás, a zejména pro naše děti, to nejlepší a nejsprávnější.

Srdečně zdravím,

Miles

„Napsal to dobře,“ poznamenala Maddie, která mi četla přes rameno. Z jejího hlasu jsem slyšel úlevu. „Zřejmě na nás skutečně nechtějí tlačit.“

„Ano,“ přitakal jsem pochybovačně. Navzdory vstřícnému tónu e-mailu jsem měl nepříjemný pocit, že se události dávají rychle do pohybu a já nad nimi nemám žádnou kontrolu. Jakmile se setkáme s Davidem a Lambertovi poznají Thea, situace se ještě víc zkomplikuje. Vlak vyjel ze stanice a já nebyl ten, kdo ho řídí.

9

MADDIE

TEPRVE KDYŽ SI PŘEČTU Milesův e-mail a uvidím křestní jméno jeho manželky, začne mi příjmení Lambert něco říkat. Na jednotce intenzivní péče stálo jedenadvacet inkubátorů a chodil tam stejný počet párů, jež měly těžce nemocné nebo předčasně narozené dítě. Některé se za pár dní objevovat přestaly a ty, které tam strávily dlouhé týdny, jsem většinou vnímala jenom jako rozmazaný shluk unavených, ztrhaných tváří. Občas jsem prohodila pár slov se ženami, jejichž dítě leželo v inkubátoru poblíž toho našeho nebo vedle nichž jsem náhodou stála, když jsem vymývala odsávačku – při nezávazném hovoru jsem se vždycky na chvilku zbavila napětí a trochu se mi rozpustil knedlík v krku – jenže jich bylo moc a střídaly se, takže jsem si je nepamatovala.

Postupně jsem si na jipku zvykla. Pořád jsem se cítila provinile, ale mezi matkami, které selhaly stejně jako já, to na mě nedoléhalo tolik jako v soukromé porodnici, kde jsem od rána do noci slyšela pláč zdravých dětí. Tady téměř nikdy neplakala ani starší miminka, která nebyla připojená na ventilátor. Bolest a úzkost vyjadřovala tím, že natáhla třesoucí se ručičku nebo nožku, prohnula se v zádech, anebo prostě jen kýchla. Tyhle projevy stresu mohly předznamenat „komplikaci“, jak sestry eufemisticky označovaly stav nejvyššího nebezpečí, kdy musely okamžitě zasáhnout, aby dítě znovu začalo dýchat a rozběhlo se mu srdce, a tak jsem je přímo posedle hlídala.

To, že jsem Thea tak bděle sledovala, postupně změnilo můj vztah k němu. Cítila jsem… láska to nebyla, to určitě ne, ale bolestně jsem si začala uvědomovat vlastní odpovědnost. Už jednou jsem ho zklamala a nesměla jsem to udělat znovu.

Pomohlo mi také chování na nahé hrudi, kterému sestry říkaly „klokánkování“. Když mi ho poprvé navrhla Bronagh, ta irská sestřička – jakmile jsem si zvykla na její nenucené chování, přestala mi připadat tak nemožná –, moc se mi do toho nechtělo. Vzít to droboučké stvoření z bezpečí inkubátoru a položit ho na tělo, které ho už jednou zradilo, mi připadalo hrozně riskantní, ale odmítla moje námitky poslouchat. Nakonec tedy Pete zatáhl plentu, já jsem si svlékla tričko a Bronagh mi Thea bezvládného jako loutku a připojeného na různé hadičky opatrně dala na hruď.

„Jestli chcete, můžete mu nabídnout prs, třeba se přisaje,“ poznamenala.

Mám ho kojit? Opravdu? Děsilo mě už jenom to, že ho držím. Byl tak malinkatý! Po narození vážil necelý jeden a půl kilogramu a teď, po třech týdnech, měl jenom o necelé kilo víc. Věděla jsem, že miminka mají být buclatá a člověk má nutkání je stisknout nebo pomuchlat, a Theo byl křehký jako vyfouknuté vajíčko. Ale poslušně jsem si rozepnula košíček podprsenky a přisunula mu hlavičku k bradavce. Měkké bezzubé dásničky po ní nejdřív několikrát nejistě přejely a pak ji zničehonic pevně stiskly. Trochu to mlasklo, Theovi se u pusinky objevila bublina a ze mě najednou začala proudit euforie. Jednou zaprskal, potom se hluboce nadechl a zase začal pít.

„Dokázal to!“ zvolal nadšeně Pete. „Mads, podívej se na monitor!“ Otočila jsem hlavu a zjistila, že se Theovi pomaličku snižuje srdeční tep. „Není mu nic?“ zeptala jsem se vystrašeně.

„Ani náhodou,“ odpověděla Bronagh. „Teď se pořádně nadlábne a pak si určitě půjde schrupnout. Na tohle jsi čekal, viď, broučku?“

Tehdy mi poprvé došlo, že lékař v té soukromé porodnici se asi mýlil a moje dítě nezemře.

LUCY JSEM SI VŠIMLA PROTO, že se do toho prostředí vůbec nehodila. Byla to dokonale pěstěná blondýnka s dlouhými vlasy, jejichž barva byla buď přirozená, anebo ji musel namíchat vynikající kadeřník. O tom, že navštěvuje nějaký luxusní salon, svědčil i nepravidelně sestříhaný účes, který připomínal hřívu výstavního koně. Za celou tu dobu, co jsme byli na jipce, se na rozdíl od ostatních matek nikdy neobjevila ve flísové mikině nebo teplácích a vždycky přišla elegantně oblečená. Nosila bílou lněnou blůzu, sáčko nebo kašmírovou vestu a džíny, v nichž vynikaly její štíhlé nohy. Byla zřejmě v mém věku, ale z nějakého důvodu vypadala starší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slušní lidé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.