Keri Beevis

S pocitem viny

Přeložila Veronika Hasalová

Copyright © 2019 Keri Beevis

Published by arrangement with Rights People, London

Translation © Veronika Hasalová, 2021

ISBN 978-80-249-4558-3

Skutečné Natalii Mcardleové

Na památku jejího syna Joea

SOBOTA 7. DUBNA

Chtíč. Moc. Strach. Ticho.

Biskup zíral na tělo na podlaze, zmítán emocemi. Nechtěl ji zabít. Byla to nehoda.

S rostoucí vášní se líbali a jeho mozek vypnul. V jednu chvíli ji objímal a její ruce mu dychtivě pátraly v džínách a v další už ležela nehnutě na zemi, oči dokořán a bez života.

Špičku tenisky jí zaryl do ramene. Doufal, že se pohne, ale věděl, že ta naděje je marná, a v žaludku se mu usadil děs.

Byla to nehoda, ale věděl, že mu to nikdo neuvěří.

Neměl ji sem brát. Jednal bezhlavě, bez přemýšlení se nechal hnát pudem. Nabídla se mu a on té nabídky využil navzdory vědomí, že to není dobrý nápad. Takhle to nemělo dopadnout.

Ticho. Frustrace. Panika. Vztek.

Mohla si za to sama. Nebyla to jeho vina.

Ostatní to ale uvidí jinak. Dovedl si živě představit ty pohledy plné odsouzení; vmžiku by hodili vinu na něj, aniž by se snažili pochopit, co se doopravdy stalo. Nebylo by to poprvé.

Nemohl o všechno přijít.

Byla to tragická nehoda, udělal zkrátka chybu a teď ji musel napravit.

Nikdo se to nesmí dozvědět. Bylo třeba se jí zbavit.

Za jeho zády se otevřely dveře.

Při všem, co se událo, úplně zapomněl na to, že v domě nejsou sami.

Na schodech se ozvaly kroky a pak hned zalapání po dechu.

„Panebože. Co jsi to udělal?“

Otupěle dívce ustoupil a pozoroval, jak se mrtvou marně snaží přivést k životu.

Musí to utajit. Nikdo se to nesmí dozvědět.

Nikdo by mu neuvěřil. Musí tenhle problém napravit, hned.

Tiše vystoupal po schodech, zamkl dveře a klíč strčil do kapsy.

Když dívka zaslechla otočení klíče v zámku, obrátila se k němu a místo vzteku se jí ve tváři objevil strach. Vytřeštila oči, rty se jí třásly a hluboko v muži se něco probudilo.

• • •

Vztek. Lítost. Přijetí. Chtíč.

Byli zpátky na počátku.

„Promiň mi to,“ zašeptal. „Ale nikam odsud nepůjdeš.“

1

O DVANÁCT DNÍ POZDĚJI

Poslední týden v životě Lily Ambersonové se dal shrnout do dvou zásadních momentů. Vezla se v autě Marka Sutherlanda, poprvé po víc jak čtyřech letech byla na rande, a v další chvíli už ležela v nemocnici, z těla jí vedly trubičky, levou nohu měla zavěšenou v popruhu a její bratr Elliot seděl vedle její postele, začtený do komiksu.

Lila se pokusila promluvit, ale v krku měla tak sucho, že jí z pusy vyšel pouze slabý skřehot. Elliot prudce vzhlédl, vyvalil oči a upustil komiks na zem. Měla žízeň, ale než mohla bratra znovu zkusit požádat o vodu, už byl z místnosti pryč.

Brzy byl zpátky s lékařem a dvěma sestrami v patách, kteří ji prohmatávali a promačkávali, svítili jí do očí a v Lile se mísily frustrace a strach. Nemohla se ohradit a nemohla pochopit, co se to vůbec děje, kde je a proč. Doktor k ní nakonec konečně promluvil.

„Slyšíte mě, Lilo? Pokud ano, jednou prosím kývněte nebo dvakrát zamrkejte.“

Lila ignorovala jeho pokyny a pokusila se odpovědět. Proč to, sakra, nedokázala?

„Šetřete ještě hlas. Bude stačit kývnutí nebo dvakrát mrknout.“

Zaostřila na jeho oči; šedé duhovky kontrastovaly s jeho bledou kůží. Podařilo se jí lehce kývnout. Zmatek v ní přetrvával. Pohledem vyhledala Elliota a našla ho, jak stojí stranou místnosti.

„Lilo, jsi v nemocnici.“

Proč? chtělo se jí zakřičet.

Doktor k ní opět promlouval, zněl trochu jako Hugh Grant. Počkal, dokud ho plně nevnímala. „Měla jste autonehodu a doteď jste byla v bezvědomí.“

Autonehodu?

Pamatovala si, jak s Markem jedou ve voze. Vraceli se z nepovedeného rande a vezl ji domů, ale nepamatovala si, že by tam dorazila.

Je Mark taky v nemocnici? Kdy k té nehodě došlo? Jak to, že si víc nepamatuje?

Napadalo ji tolik otázek, ale dokud jí hlas nefungoval, zbývalo jí jen ležet, napojená na trubičky, v uších doktorův sofistikovaný hlas, že prý má mít trpělivost, že o ni bude dobře postaráno a že to s jejím zotavením vidí optimisticky.

Zbytek dne měla rozmazaný. Elliot zůstal s ní, ale nic se od něj nedozvěděla. V jednu chvíli si pomyslela, jestli ji nenavštíví i jejich matka, ale pak se napomenula, že ji taková hloupost vůbec napadla. Tina Davenportová měla důležitější věci na práci než autonehodu své dcery, jako třeba líbánky se svým čtvrtým manželem.

Lila spala a zdálo se jí, že se vznáší ve vodě, a pak, v těch nejhorších chvílích, že se dusí, někdo jí rukama svírá hrdlo a z ní vyprchává život. Když byla zrovna vzhůru, v hlavě si přehrávala svoje rande s Markem.

Nechtělo se jí, ale její nejlepší kamarádka Beth ji přemluvila. Mark se přátelil s Betiným přítelem, byl single teprve krátce a chtěl zase začít randit. Lila nakonec ustoupila a slíbila, že půjde, hlavně aby jí Beth dala pokoj, ale s nadcházejícím večerem v ní rostla nervozita. Viděla Marka na fotce a zdál se celkem sympatický, ale už to bylo až směšně dlouho, co s někým naposledy chodila.

S přípravou byla hotová příliš brzy, a tak si krátila čas chozením sem a tam po svém malém bytečku. Kéž by se mohla na něco vymluvit a rande odvolat. Když tehdy souhlasila, uklidňovala se, že jde jenom o skleničku, nic vážného, a kdykoliv bude moci odejít, ale Betin přítel nakonec zařídil, aby Mark Lilu vyzvedl u ní doma, což všechno zkomplikovalo.

Ze samotného večera si Lila moc nepamatovala. Dokázala si vybavit Markův obličej, jeho uhlazený šedý oblek s padnoucími kalhotami a špičaté boty; a jak když ho viděla, zapochybovala, jestli se neměla víc vyfiknout. Mark mluvil se silným norwichským přízvukem, pořád její jméno vyslovoval jako Lí-la, ne Laj-la, i poté, co ho na to upozornila, a to ji vytáčelo. Jeli spolu až na pobřeží, což jí přišlo na první rande moc daleko, a vybavovala si, že se dokonce hádali, ačkoliv si nemohla vzpomenout kvůli čemu. A pak se jelo zpátky, Mark řídil příliš rychle a Lila ho prosila, aby zpomalil. Věděla, že už si přeje být doma, že už ho nikdy nechce vidět.

Až další den se dozvěděla, že ho skutečně už nikdy neuvidí. Mark při nehodě zemřel.

Tu noc se jí vrátil hlas. Elliot spal v jejím pokoji na židli, kam se se svou obří výškou sotva vměstnal, brýle mu visely na špičce nosu a polekaně se probral, když zavolala jeho jméno.

Hlavou se jí honilo tolik otázek a sypala na něj jednu za druhou, ačkoliv jí hlas stále skřehotal a sotva se v něm poznávala.

Elliot se odpovědím vyhýbal a chtěl radši zavolat doktora Lucase, Lila tak musela nespokojeně čekat, dokud se lékař nevrátí.

„Co se stalo?“ dožadovala se, když přistoupili k její posteli.

„Měla jste autonehodu,“ připomněl jí doktor trpělivě.

„Já vím, to už mi řekli. Jak se to ale stalo?“

„Ty si to nepamatuješ?“ Elliot s obavou pohlédl na lékaře.

„Vím, že jsem byla venku…“ Měla tak sucho v krku, že se rozkašlala a větu nedokončila. „Mohla bych dostat vodu?“

Elliot se opět podíval na doktora, a jakmile dostal svolení, naplnil jí kelímek ze džbánku.

„Pijte pomalu,“ doporučil jí doktor Lucas, když se z hltání zalykala.

Lila ho poslechla. Po chvíli to zkusila znovu. „Byla jsem na rande… Beth mi ho dohodila. Marka.“ Lila se odmlčela. „Je taky v nemocnici?“

Elliot si s doktorem vyměnil další pohled.

„Je mi to moc líto, ale váš přítel se z toho nedostal, Lilo.“

„Nedostal se z toho.“ Pomalu jeho slova zopakovala, aby je mohla plně vstřebat. „Nepřežil to?“

„Byl na místě mrtvý. Už se pro něj nedalo nic udělat.“

Lila chvíli neměla co říct. Cítila jen chaos.

„Co se stalo?“ zase se zeptala, tentokrát o poznání klidnější. „Jak se to stalo?“

„Srazili jste se s dalším autem.“

„Kde?“

„U jezera Filby,“ vysvětlil Elliot. „Obě auta sjela do vody.“

„A co lidi v tom druhém autě?“

„Přežila jste pouze vy.“

Lila na doktora zírala a on pokračoval: „Oba řidiči zemřeli na místě. Měla jste velké štěstí, Lilo. Vytáhli vás z vody.“

Měla ještě další otázky, ale najednou na ni padla únava, a navíc potřebovala zpracovat všechny nové informace. Lidé přišli o život. Mark přišel o život. Sotva ho znala, moc se jí nelíbil, ale i tak cítila zármutek. A to druhé auto… Doktor Lucas zmínil pouze řidiče, takže předpokládala, že nikdo jiný v autě nejel. Lila byla vděčná, že přežila, ale s úlevou přišly i výčitky. Proč zrovna ona měla to štěstí?

Kromě pár hodin byl Elliot pořád s ní. Máma jí poslala zprávu. Elliot se to snažil zaobalit a tvrdil Lile, že zatímco byla v kómatu, Tina mu pravidelně volala a ptala se na ni, ale Lila věděla, jak to s jejich matkou chodí, takže to nebylo nic nového. Zlobila se na sebe, že ji to i tak trochu zabolelo. Nic jiného přece neměla čekat.

Když ji z nemocnice konečně propustili, už tam nemohla vydržet. Ven se dostala na vozíku, na klíně měla položené berle, se kterými se na rehabilitaci každý den učila chodit, a Elliot ji přes parkoviště tlačil ke svému ošuntělému volvu.

Bylo skoro na odpis, až se divila, že se ještě nerozpadlo. Elliot hodil hromadu papírů a dokumentů na zadní sedadla, aby Lile uvolnil místo vedle řidiče, a ona se mezitím s pomocí berlí vyzdvihla z vozíku. Rozhlédla se po parkovišti. Stále měla pocit, jako by ji někdo pozoroval. Byl to nesmysl. Kolem sice byli lidé, ale nikdo si jí s Elliotem nevšímal. Nejspíš tak její psychika reagovala na znovu nabytou svobodu. Vzpomněla si, co se jí posledních pár nocí zdálo; jak cizí ruce svírají její krk.

Byly ty sny jedním z následků nehody?

Nechala si od bratra pomoct do auta, ale nerada se vzdávala berlí, které Elliot uložil na zadní sedadlo. Neměla ve zvyku spoléhat se na ostatní a věděla, že chvíli potrvá, než jí to přestane vadit. Elliot dělal, co mohl, a ona musí být trpělivější. Její mladší bráška byl spíš šprt neustále ponořený do vědecké literatury, než aby o někoho pečoval. Když tedy dorazili k ní domů, čekala, že se s ní Elliot rozloučí, ale k jejímu překvapení byl její obývák plný jeho věcí.

„Budu spát na gauči,“ oznámil nekompromisně po tom, co mu řekla, ať klidně jede domů. „Neměla bys být sama. Aspoň prvních pár dní.“

Lila to úplně chápala. Tina Davenportová roli matky nikdy neplnila a větší zájem měla o svou sbírku manželů než o životy svých dětí, takže si jako sourozenci vždycky pomáhali a starali se jeden o druhého. Představa, že bude mít společnost, navíc nebyla tak špatná, i když její byt byl dost malý.

„Tak jo,“ souhlasila. „Ale jen abys věděl, na tom gauči se moc dobře nespí.“

„Nějak to zvládnu.“ Elliot se suše usmál. „Když na tebe budu moct dát pozor, budu spát klidněji.“

Znělo to trochu zlověstně. „Jak to myslíš?“

„Nijak. To byl vtip.“

Lila si zase vybavila své sny z nemocnice, ruce na krku, a naskočila jí husí kůže. „Stalo se něco? Když jsem byla v nemocnici?“

Elliot sklopil oči. Bylo jasné, že jí něco zamlčel.

„Zdává se mi takový sen.“ Lila si nevědomky zamnula hrdlo. „Někdo mi v něm chce ublížit.“

Když se jí Elliot konečně podíval do očí, zašklebila se. Styděla se za svoji dramatičnost.

„O nic nejde. To mám asi z těch prášků.“

„Někoho jsem viděl, aspoň mi to tak přišlo. Šel jsem na záchod, a když jsem se vracel, někdo byl u tebe v pokoji. Myslel jsem si… Ne, to je blbost. Nejspíš si někdo jen popletl pokoj.“

„Cože? A oznámil jsi to?“

„No jasně,“ ohradil se dotčeně. „V pokoji se všechno zdálo být v pohodě. Doktor si podle mě myslel, že se mi to jenom zdálo. A znáš mě, rád přeháním.“

Lila ho zkoumavě pozorovala. Byla si jistá, že on o tom ve skutečnosti přesvědčený nebyl.

Snažil se jí někdo ublížit, zatímco byla v kómatu? Ruce na jejím krku… Mrazilo ji z toho, i když to určitě byl jen sen.

• • •

Přišly špatné zprávy. Ta holka se probrala z bezvědomí a propustili ji z nemocnice. To je problém. Měla zůstat v kómatu.

Dokud byla naživu, představovala hrozbu; paměť se jí mohla kdykoliv vrátit, a to by s sebou neslo nebezpečí.

Byla rizikem, které je třeba co nejdříve eliminovat.

2

Se zlomenou nohou šlo všechno hůř, ale Lila to zvládala, jen ji štvalo, jak se kolem ní bratr neustále motal a místo pomoci spíš překážel. Věděla však, že to myslí dobře, takže si dávala pozor, aby si moc nestěžovala, a stejně jí asi nejvíc vadilo být uvězněná v bytě.

A nebylo to jen nudou. Dělala jí starosti i práce a bylo jí jasné, že musí zase začít makat. Od své nehody se neodvážila podívat na zůstatek na účtu. Chápala, proč má nařízeno odpočívat, ale složenky se samy nezaplatí.

Prozatím se snažila být dobrou pacientkou a na internetu si četla, co mohla, o své nehodě.

Mark prudce narazil do jiného auta a obě vozidla sjela ze silnice do jezera. Ona jediná přežila díky místnímu muži, který bouračku cestou domů zahlédl a vytáhl Lilu z vody.

Richard Gruger: tak se jmenuje muž, co ji zachránil. Lila se nemohla dočkat, až mu poděkuje, a Elliot jí slíbil, že až se vyléčí, odveze ji za ním – nešlo mu do hlavy, že Lila potřebuje odpovědi. Jenže Richard Gruger byl u toho a může jí určité věci objasnit.

Obětí ve druhém autě byla čerstvě sedmnáctiletá Stephanie Whitmanová a Lile se z výčitek svíral žaludek. Racionálně sice věděla, že její smrt nezavinila, ale to nic neměnilo na tom, že o patnáct let mladší dívka přišla o život. Nebylo to fér. Ve zprávách byl opakovaně citován její rozrušený otec Henry Whitman, který trval na tom, že jeho dcera řídila opatrně a dodržovala předpisy. Zdálo se, že ze smrti Stephanie vinil Marka. Henry Whitman: to jméno bylo Lile povědomé, ale došlo jí, odkud ho zná, až když jeden článek zmínil jeho byznys s nemovitostmi, společnost Whitman Homes. Henry Whitman byl známý jako jeden z nejbohatších mužů v jejich hrabství.

Zapípala jí příchozí zpráva. Elliot v ní navrhoval, že cestou z práce přiveze na večeři kari. Lila odpověděla emotikonem s palcem nahoru, pak se chopila berlí a belhala se do kuchyně pro láhev piva.

Lokla si a na lince vedle toasteru si všimla tašky, do které jí v nemocnici uložili její věci. Po příchodu domů si z ní vyndala klíče, peněženku a zničený mobil a tašku dala stranou s předsevzetím, že si zbytek projde někdy jindy. Teď ji popadla a odhopsala s ní zpátky na gauč, kde odložila berle i pivo a veškerý obsah tašky vysypala bez rozmyslu na stolek. Pozorně si prohlížela všechno, co v hromádce bylo: náramky, které měla ten osudný večer na sobě, psaníčko, zrcátko, rtěnku, krabičku od žvýkaček…

A pak jí pohled padl na stříbrný medailonek na drobném řetízku, který nepoznávala. Jí přívěsek nepatřil, tak co dělal mezi jejími věcmi? Když medailonek otevřela, uviděla fotku starší ženy s šedinami ve vlasech. Do kovu bylo gravírováním vyryté písmeno S.

Stephanie Whitmanová? Nic jiného Lilu nenapadalo. Jejich věci se asi pomíchaly.

Bylo třeba najít adresu Whitmanových, aby jim mohla medailonek jejich dcery vrátit. Mohla připojit i upřímnou soustrast.

Zírala na šperk; vzpomněla si na Stephaniin úsměv na fotkách a hluboce zamyšlená si přívěsek strčila do kapsy. Vymyslí, co bude nejlepší udělat.

• • •

Nejspíš nebylo nejlepší zamířit na pohřeb Stephanie Whitmanové, ale Lile to zprvu přišlo jako dobrý nápad.

Elliot jí řekl, že se zbláznila, ale Lile se to zdálo důležité. Když odjel do práce, myslel si, že jí to úspěšně vymluvil, jenže ona se po jeho odchodu vydala na zastávku autobusu.

Stephanie Whitmanová se svými rodiči bydlela ve vesničce zvané Cley next the Sea na pobřeží Severního Norfolku. Lila z novin a internetu věděla, že její pohřeb se má konat v místním kostele. Z Norwiche to tam i s přestupem trvá přes hodinu. Lile silnice podél pobřeží nebyla cizí a poznávala bílé lopatky větrného mlýna, který už tolikrát ve zlatavých či růžových odstínech západu slunce fotografovala, ale nikdy se po vnitrozemí nedostala až k samotnému kostelu.

Když autobus zastavil v úzké ulici plné terasovitých domů a obklopené zelenými poli, Lila vystoupila. Vesnice sice neležela přímo u moře, jak by její jméno napovídalo, ale jakmile Lila vyrazila do kostela, vůně slané vody ji i tak udeřila do nosu. Za běžných podmínek by tam došla za deset minut, jenže Lila podcenila, jak obtížně to půjde s berlemi. Na chvíli se musela zastavit a popadnout dech, tělo ji bolelo a pod šaty cítila kapky potu. Pohlédla na hodinky. Začátek obřadu už rozhodně nestíhala. Jedinou úlevou jí bylo chladné květnové nebe bez náznaku slunka, ale i to se jí vymstilo, když mraky rychle ztmavly a začalo poprchávat.

Připadalo jí, že trvalo celou věčnost, než v dálce konečně zahlédla hospodu U Tří vlaštovek a vedle ní pár zaparkovaných aut. Kus nad hospodou se tyčil kostel.

Zaklela, když prošla kolem další zastávky autobusu; měla si to pořádně dohledat a nemusela se pěšky tahat až sem. Po lehkém svahu zamířila ke kostelu, zrovna když se z něj vyvalili truchlící. Přepadla ji úzkost.

Na okamžik se zastavila a nechápala, co ji to, sakra, vůbec napadlo. Byl to soukromý obřad, kde nebyla vítaná. Zašátrala v kapse své džínové bundy, aby jí dotek medailonku připomněl, že ho chce vrátit Stephaniině rodině a vyjádřit jí svou soustrast. Nemohla se teď obrátit a jít zpátky.

S přetrvávajícími obavami se blížila k davu elegantních černých obleků a šatů a klobouků a podpatků. Ona si oblékla černé šaty dlouhé těsně nad kolena, jednu botu měla ošoupanou a bylo jí jasné, že sem moc nezapadne.

Nervozita ji nakonec přemohla, došla kus za vstupní bránu a dál už se neodvážila. Zůstala stát u zdi a pozorovala, jak procesí nese rakev s tělem dívky, kterou nikdy nepoznala, ale s níž bude navždy spjata. Podle obrázku z novin poznala Henryho Whitmana, který se vzpřímenými zády a ponurým výrazem stál vedle vykopaného hrobu spolu se vzlykající ženou. Když se vracel ke svému autu, Lila zvažovala, jestli si ho troufne oslovit.

Lilu na pohřbu své dcery neuvidí rád. Elliot měl pravdu, byl to špatný nápad. Měla by odsud potichu zmizet a medailonek i vyjádření soustrasti poslat poštou, jak původně plánovala.

Sotva stihla tohle rozhodnutí učinit, její pohled se střetl s mužem, co stál poblíž truchlících, a z jeho výrazu bylo zřejmé, že ji poznal. Ani nestihla zareagovat a on už mířil bezpochyby k ní, dlouhé kroky rychle zkracovaly vzdálenost mezi nimi. Vypadal silně vytočený.

„Co tu, sakra, děláte?“ zasyčel na ni.

Lila udělala instinktivně krok zpátky, berli opřela o nerovný kus trávníku a málem spadla. „Jsem tu správně na pohřbu Stephanie Whitmanové?“ Zněla sebevědoměji, než se cítila, a srdce jí divoce bušilo. „Jmenuju se –“

„Vím, kdo jste, Lilo Ambersonová.“

Její jméno znělo z jeho úst neuvěřitelně sarkasticky. Kdo je on, sakra, zač a jak to že ji zná?

„Jen jsem se chtěla rozloučit.“

Nevesele se zasmál. „Chtěla jste se rozloučit? Proč? Ani jste ji neznala.“

„Máte pravdu, neznala,“ opáčila Lila tiše s knedlíkem v krku. „Myslela jsem, že tak nejlíp uctím její památku.“

Mužovy modré oči, z nichž doteď vyzařoval chlad, náhle vzplanuly, výraz se změnil v ještě vražednější, obličej mu zčervenal vztekem a s hlubokou nelibostí ve tváři udělal krok směrem k ní a Lila jako by se scvrkla. Tyčil se nad ní, vyšší minimálně o deset centimetrů.

„Kdybyste ji chtěla nejlíp uctít, ani byste sem nepáchla. Váš přítel mi zabil sestru. Fakt jste si myslela, že vás tu přivítáme s otevřenou náručí?“

„Nebyl to můj přítel.“

Lila si chtěla dát facku za to, že to zrovna teď vytahovala. Tenhle muž… Stephaniin bratr, ji rozhodil. Tak nepřátelskou reakci nečekala.

A co sis jako myslela? Že tě pozvou domů na čaj a prohlédnete si fotoalba malé Stephanie?

Pořádně si to nepromyslela a je víc než jasné, že na pohřeb chodit neměla.

Než mohla cokoli říct, Stephaniin bratr ji pevně popadl za paži a rázně ji strkal k bráně.

„To bolí.“

„Hned odsud vypadněte. Nedopustím, aby vás viděla matka, a ještě k tomu dneska.“

„Tak mě pusťte! Odcházím.“

„Jděte!“ zasyčel, a než ji pustil, ještě do ní lehce strčil.

Lila se opřela o berle, aby nabyla rovnováhu, a roztřeseně se nadechla. Chtěla se bránit a vysvětlit, že to byla nehoda a ona za smrt Stephanie nemůže, ale těžko hledala ta správná slova, navíc teď na to nebyl vhodný čas.

„Mrzí mě to,“ dodala pouze a se zrychleným tepem a roztřesenýma nohama se neohrabaně otočila, jen aby odsud byla pryč. V zádech cítila pohled Stephaniina bratra. Prudce zamrkala, aby potlačila nával slz v očích, rozčilená, že se jím tak nechala rozhodit.

Cestou po štěrkové cestě vedoucí dolů od kostela se přiměla všímat si okolní krajiny. Kamenné chaty a pečlivě posekané trávníky na druhé straně silnice působily i za pochmurného dne idylicky. Napadlo ji, že by se tam hezky fotilo, ale hned to zavrhla, protože odteď si bude zdejší okolí už navždy spojovat se Stephanie Whitmanovou a novým, nepříjemným zážitkem. Bylo lepší na vesničku Cley i rodinu Whitmanových zapomenout a dát si zase vlastní život do kupy.

• • •

Usrkával čaj a procházel stránky s místními zprávami, jestli se nepíše něco nového.

Ta autonehoda a smrt Stephanie Whitmanové byly stále hlavní témata. Její otec vinil řidiče toho druhého auta a nechtěl dopustit, aby se o případu přestalo psát.

To je dobře. Dokud bude nadále rozptylovat novináře, nikdo se na jiné zprávy nebude soustředit.

Bylo třeba, aby to tak zůstalo.

3

Lila měla dost času trápit se tím, co se zrovna stalo.

Nechtělo se jí táhnout se znovu skoro kilometr chůze zpátky k pobřežní silnici, a tak se rozhodla, že zkusí stihnout autobus na zastávce, kterou předtím přešla, před hospodou U Tří vlaštovek. Jenže se jí nepodařilo najít, kdy měl příští autobus jet.

Zvažovala, jaké má možnosti: mohla se vydat zpátky na silnici podél pobřeží (během stoupání ke kostelu ji ještě víc rozbolely krk a ramena, takže si nebyla jistá, jestli by tu cestu v tuhle chvíli zvládla); mohla si také zavolat taxík, ale to by příliš vlezlo do peněz; anebo mohla zkusit někoho přemluvit, aby ji vyzvedl. Elliot až do večera pracoval v Londýně. Zbývaly tedy Beth nebo Natalie, ale ty touhle dobou určitě taky byly v práci.

Lila usoudila, že nejlepší bude počkat na autobus, když tu zahřmělo a kapky deště přešly v pořádný slejvák. Zastávka měla stříšku, ale před takovým deštěm by ji neochránila. Lila pohlédla na hospodu. Nic jiného jí nezbývalo.

Vzdálenost k hospodě sice byla kratičká, ale s berlemi to po zmoklé zemi šlo Lile hůř než obvykle, takže ke dveřím dorazila zmoklá na kost.

• • •

Podnik zel prázdnotou až na barmanku a staršího chlápka, co seděl u pultu zády ke vchodu. Lila nejdřív zamířila na záchod a ve svém zuboženém stavu se pokusila trochu se usušit pomocí papírových ručníků a elektrického vysoušeče. Chtěla být už doma, jenže to nebylo možné, a tak zamířila zpátky na bar a objednala si colu.

„Nevíte náhodou, kdy by měl jet další autobus směrem k Holtu?“

Barmanka před Lilu postavila limonádu a na pokladně vyťukala její objednávku. „Jeden pojede asi za dvacet minut na Ovocnej trh necelej kilometr odsud.“

„A na tu zastávku tady?“ zeptala se Lila a podala jí pětilibrovku.

„Sem to pojede až pozdě odpoledne.“

To byla zdrcující zpráva, ale Lila se přinutila usmát. Poděkovala a ignorovala zvídavé pohledy muže na baru. Byl to nejspíš štamgast a bezpochyby znal všechny místní, takže určitě přemýšlel, co tu Lila dělá. Podařilo se jí dát peněženku zpátky do tašky a pokusila se v rukou udržet colu spolu s berlemi.

„Počkejte, pomůžu vám.“ Barmanka obešla pult a vzala jí skleničku.

Lila si vybrala stůl v rohu, kam na ni muž nedohlédl. I přes pokus o vysušení měla šaty nepříjemně vlhké, a tak seděla v téhle tiché, chladné hospodě, v zádech a krku cítila úpornou bolest, usrkávala colu a přemýšlela, co dál. Za dvacet minut by to na vzdálenější zastávku nestihla, takže ji ve vesnici Cley čekala minimálně další hodina. Jak tak poslouchala bubnování dešťových kapek na okna, vyčítala si hloupý nápad vydat se na pohřeb Stephanie Whitmanové.

Lilin mobil se při autonehodě zničil, ale Elliot jí naštěstí vypomohl a půjčil jí svůj starý telefon, dokud si Lila nepořídí nový, a její SIM kartu předal kamarádovi, který se z ní snažil zachránit Liliny fotky. Při práci sice používala foťáky, přesto v mobilu měla snímky, o které by nerada přišla. Elliotův telefon teď představoval její jediný zdroj zábavy, a tak si prošla e-mail a Facebook a vyhledala si předpověď počasí, kde se s nelibostí dočetla, že má pršet po celý zbytek dne.

Z nudy do Googlu napsala „Richard Gruger“.

Svého zachránce si už na internetu hledala, jakmile zjistila jeho jméno, takže věděla, který ze tří Richardů Grugerů byl ten „její“; dvaapadesátiletý ředitel soukromé školy v Suffolku. Moc toho o něm online nebylo, a když už, týkalo se to její nehody. Fotku našla jen jednu. Měl světlé, krátce střižené vlasy, tmavé oči, poměrně nezajímavou tvář, kterou přesto bude mít navždy vrytou v paměti.

Po Grugerovi si zase vzpomněla na Stephaniina bratra a místo výčitek pocítila nával vzteku. Lila tu nehodu nezavinila. Byla její obětí stejně jako jeho sestra. Dokonce ani Marka policie nevinila. Jak se Stephaniin bratr opovažoval mluvit s ní jako se zločincem?

Po chvilce zaváhání Lila zadala do vyhledávače „Stephanie Whitmanová“ a znovu si pročetla články o nehodě. Henry Whitman se jako jediný člen rodiny objevoval v tisku. Jeden článek zmínil matku, sestru a dvacetiletého bratra, ale ten muž, co na ni u kostela vyjel, byl starší, tipovala, že mu bylo přes třicet.

Znovu si otevřela Facebook, vyhledala Stephaniino jméno a objevila se její fotka, kde si hezká a usměvavá užívala života. Lilu opět přepadly výčitky.

Ze Stephaniina profilu se stal památník plný komentářů od přátel. Lila si jich pár přečetla, ale připadala si nemístně. Rychle si projela seznam jejích 736 přátel a divila se, jak někdo může znát tolik lidí, pak přešla k jejím fotkám a procházela desítky selfíček a snímků ze společenské události, kde se Stephanie ve slušivých jasně žlutých šatech fotila společně s rodiči, sestrou a bratrem. Muže z obřadu na fotkách neviděla.

Co byl tedy zač?

Lila ho nakonec našla ve dva roky starém albu pojmenovaném „Grilování na pláži“: Stephanie stála mezi ním a dalším mužem, pažemi je objímala kolem ramen a všichni tři byli vysmátí od ucha k uchu. Na popisku stálo „Super slez s bráchy z máminy strany“.

Z komentářů Lila pochopila, že se jmenují Jack a Tom, a z další fotky v albu zjistila, že Jack byl ten, jehož potkala na pohřbu. Na fotce z pláže mu Stephanie seděla na zádech, oba se široce usmívali.

Z prohlížení Lilu vytrhly hlasy, a tak si všimla, že se bar zaplňuje lidmi v černém. Smuteční obřad pokračoval v hospodě. Jack Foley Lilu nerad viděl u kostela a nebude o moc nadšenější, že ji najde i tady.

Jen co si to pomyslela, vešel dovnitř, zapovídaný s mužem, ve kterém Lila poznala jeho bratra Toma.

Při rozhovoru se Jack zadíval Liliným směrem a jejich pohledy se střetly.

Jeho rozcuchané, světle hnědé vlasy a modré oči vypadaly stejně jako na fotce, ale místo širokého úsměvu se jeho tvář mračila. Kdy bude všemu dnešnímu trápení konec?

Strčila si mobil do tašky, nedopitou sklenku coly nechala na stole a opřela se o berle. Neměla náladu na další hádku. To radši překoná bolest, přetrpí déšť a vydá se zpátky na silnici podél pobřeží.

Stál poblíž vchodu a Lile bylo jasné, že ji pozoruje, jak klopýtá kolem baru, ačkoliv ona se mu pohledem vyhýbala.

„Nepotřebuju nic slyšet,“ zasyčela tiše. „Už odcházím.“

„Co tu vůbec ještě děláte?“ Pořád se sice mračil, ale zněl teď spíš znaveně než naštvaně.

„Čekám na autobus, ale nebojte, budu čekat někde jinde.“

„V dešti?“

„Nevadí mi to.“

Samozřejmě že jí to vadilo, a sotva vyšla ze dveří, už byla promočená. Krátce zhodnotila stříšku na zastávce, kde ani nebylo kam si sednout, takže jako jediné řešení zbývalo vydat se na tu následující. Vykročila a s drkotajícími zuby si přitáhla bundu těsněji k tělu. Tohle byl snad jeden z nejhorších plánů, co ji kdy napadly. Autobus už odjel, oblečení měla zmoklé a sádru na noze taky, v lýtku jí tepalo a bolest v rameni se akorát zhoršovala.

Přes zmoklou ofinu přilepenou na čele a kapky deště v očích si nejdřív skoro nevšimla, když vedle ní zastavil landrover.

Okýnko u řidiče sjelo dolů a za ním Jack Foley.

„Nastupte.“

„Vyhovuje mi to venku, děkuju.“

„Vážně?“

Lila se snažila znít lhostejně až pohrdavě, ale bylo jí jasné, že ze suchého auta musela vypadat docela pitomě. „Vraťte se na sestřin obřad. Mířím na zastávku.“

Jack zvedl obočí. „Autobus vám ujel. Další jede až za hodinu. Nastupte, svezu vás, kam budete potřebovat.“

„Nechci vás obtěžovat.“

„Už se stalo,“ řekl jí bez obalu.

Když Lila zatřásla hlavou a pokračovala dál, přidal na rychlosti, aby mohl autem popojíždět vedle ní. „Nechci, abyste zůstala v hospodě, ale nenechám vás venku v tomhle slejváku, i když mě štvete. Tak si nastupte, svezu vás, kam budete chtít, a pak se ode mě budete držet dál. Souhlas?“

Nešlo se z toho důstojně vyvléknout. Kdyby Lila trvala na svém a nabídku odmítla, působila by dětinsky a nevděčně. Navíc představa dalších padesáti minut v dešti nebyla moc lákavá. Obešla vůz a sedla si na místo vedle řidiče, berle si položila mezi kolena.

„Můžete je dát dozadu.“

„Tady mi nevadí.“ Vadily. Obtěžovaly ji, a když se připoutávala, málem si o ně vyrazila zuby. To si ale nechala pro sebe. Už chtěla mít tu jízdu za sebou.

„Jak chcete.“ Vrhl na ni všeznalý pohled. „Kam to bude?“

Nechtěla, aby ji vezl až do Norwiche. Nebylo třeba prodlužovat už tak nepříjemnou situaci. Mohla by ho požádat o Holt, ale to by musela v mokrém oblečení vydržet ještě hodinu. Kavárna, kde pracovala, byla po pobřeží jen necelých deset kilometrů odsud. Mohl by ji hodit tam. Natalie by jí dala něco na převlečení a domů by se svezla s Beth.

„Můžete mě vysadit v Cromeru?“

Přimhouřil oči. „V Cromeru?“

„Tam pracuju.“

Chvíli ji pozoroval, pak uvolnil obličej a jeho podezřívavý výraz téměř zmizel. „Tak jo, hurá do Cromeru.“

Během cesty oba mlčeli. Lila se soustředila na okýnko pocákané kapkami deště, zatímco Jack se mračil na silnici před sebou. Byla vděčná, že zapnul topení, přesto se pořád třásla. Rádio tiše vyhrávalo „Happy“ od Pharrella Williamse. Radostná píseň o štěstí – Lila se musela pousmát té ironii.

„Kde mám zastavit?“ zeptal se Jack, když projeli kolem značky Cromeru.

„Dole poblíž mola je kavárna Natálčina skrýš.“

„Tu znám.“

Vyhodil levý blinkr, zabočil a zastavil u kavárny, kde mlčky čekal, až Lila vystoupí.

Ta s rukou na klice na moment zaváhala. „Chápu, že je vám to asi ukradené, ale skutečně je mi to s vaší sestrou líto.“ Čekala na reakci, viděla, jak zatnul čelist. Ani se na ni nepodíval.

„Jděte.“

Lila odevzdaně vzdychla. Udělala, co mohla. Nemotorně vylezla do deště a postavila se o berlích. „Děkuju za svezení,“ dodala a zabouchla dveře.

Jack na to nic neřekl, a sotva odtáhla ruku, auto vystartovalo.

Lila frustrovaně potřásla hlavou a chvíli pozorovala, jak odjíždí, než zamířila do prázdné, příjemně vyhřáté kavárny.

„Propána, Lilo, vždyť vypadáš jak zmoklá slepice.“ Lilina šéfová Natalie Mcardlová se zaskočeným výrazem plným obav obešla pult. „Co tu, sakra, děláš?“

„Taky tě ráda vidím, díky za milá slova. To je na dlouhé vyprávění, můžeš mi nejdřív půjčit něco suchého na převléknutí?“

„Beth?“ Natalie zavolala do kuchyně. „Dohlídni na pokladnu.“ Sjela pohledem Liliny berle. „Počkej v kuchyni. Nahoru se belhat nebudeš. Přinesu ti ručník a něco na sebe.“

Zmizela, než jí Lila stihla poděkovat.

Lila se belhala do kuchyně, když se objevila Beth, otevřela pusu a zatvářila se jako před chvílí Natalie. „Ty vole, to jsi sem doplavala?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ zopakovala Lila. Zuby jí ještě drkotaly z chladu a vlhka. „Nat mi šla pro suché oblečení.“

„Objala bych tě, ale jak tě tak vidím, asi s tím počkám.“

Ze všech svých přátel znala Lila Beth Fieldingovou nejdéle. Každý den si spolu telefonovaly.

Lila se zazubila. „Dobrý nápad. Poslyš, Beth, mohla bys mě svézt domů, když tu počkám do konce tvojí směny?“

„Jasně, nikdo sem v tomhle počasí stejně nechodí a Natalie chce zavřít už ve tři.“

„Super. Mohly bychom se ještě někde stavit, pokud vyrazíme brzo?“

Beth zaváhala. „Kde?“

„Chci se podívat k jezeru Filby. Musím vidět, kde se to stalo.“

4

„Kde jsi byl?“

Jakmile se Jack vrátil do hospody, Alyssa Whitmanová mu zastoupila cestu.

„Něco jsem potřeboval zařídit.“

„Jde o tu ženskou na pohřbu, že ano, tu s berlemi? Viděla jsem tě s ní mluvit. Kdo to je, Jacku?“

„Slídilka jako ty.“ Zachoval lehkovážný tón. „Chtěl jsem mít jistotu, že odešla, jak jsem ji požádal.“

Láskyplně Alysse stiskl paži a prošel kolem ní k baru.

„Poznala jsem, o koho jde. Že to byla ta, co jela v tom druhém autě?“

Jack se zarazil a potichu zaklel, že jeho zvídavé nevlastní sestře nic neušlo.

„Nech to být, Alysso. Už je pryč.“

„Ví o tom máma?“

„Ne a tak to zůstane. Postaral jsem se o to. Je pryč a není třeba to komukoli vykládat.“

„Co tu dělala?“

Chtěla uctít její památku, tvrdila mu Lila Ambersonová. Jack ji to nenechal rozvést a trval na tom, aby vypadla, než si jí matka všimne. Možná reagoval příliš prudce a mohl dát Lile šanci vysvětlit, proč přišla.

„Nevím. Je to jedno. Řekl jsem jí, ať odejde.“ Nehodlal vysvětlovat, že toho docílil tím, že ji svezl do Cromeru.

„Kdo odchází?“

Do rozhovoru se vmísil Giles Buchanan a jednou rukou objal Alyssu kolem ramen.

Jack a Alyssa odpověděli současně, ale každý něco jiného.

„Nikdo.“

„Lila, ta, co přežila tu autonehodu.“

„Vážně?“ Giles pohlédl z jednoho na druhého, prasečí očka se mu ještě více zúžila, ale tón měl pobavený. „To by mě zajímalo, co na to Henry a Kate.“

„Rodiče nevědí, že tu byla. Jack ji poslal pryč, aby to mámu nerozrušilo.“

„A pryč taky je, takže máma nemusí vědět, že tu ta žena byla,“ dodal Jack.

„Chápu.“ Giles mrkl a úlisně se usmál. „Pusu na zámek.“

Jack se na něj zamračil a jen tak tak zvládl skrývat odpor, co k němu cítil. Napadla by ho stovka vhodnějších partnerů pro Alyssu, ale zdálo se, že Gilese se jen tak nezbaví. Pracoval s Jackovým nevlastním otcem a slavný Henry Whitman ho schvaloval.

„Ta si troufá, takhle sem přijít, že?“ pokračoval Giles a buclatými prsty si uhladil již uhlazené vlasy. „O co myslíš, že jí šlo? Tipoval bych prachy. Udělal jsem menší průzkum… po té autonehodě. Chtěl jsem vědět, kdo hrál roli ve smrti naší Stephanie. Říká si fotografka, ale taky pracuje v jídelně, protože, řekněme si to na rovinu, fotografování není opravdová práce.“

„Není?“ opáčil Jack ostře, vzpomínal si velmi dobře na to, jak před svým prvním bestsellerem musel tolerovat podobné poznámky. Nikdo si nemyslel, že psaní je opravdová práce.

„Fotografování je spíš koníček,“ pokračoval Giles, příliš velký egoista na to, aby si všiml Jackova podráždění. „Takže je to servírka, co sní o tom, že bude fotografkou, a má hluboko do kapsy; není divu, že táhne za naší rodinou. Říkám vám, už si mne ruce.“

Za naší rodinou. Ano, Giles se cítil jako její člen.

„Je to tak, Jacku?“ Alyssa se na něj dívala, jestli to potvrdí.

„Není. Nejde jí o peníze.“

„To jsi slyšel od ní?“ Giles to koncipoval jako otázku, ale nečekal na Jackovu odpověď, místo toho se obrátil k Alysse. „Měl bych ji navštívit a varovat, ať nám dá pokoj. Vsadím se, že Lila Ambersonová tu byla, protože vidí vaše rodiče jako potenciální pokladničku. Půjdu si to s ní hezky vyjasnit.“

„Prokrista, nech to být, Gilesi,“ vyjel na něj Jack. „Lile Ambersonové nejde o ničí peníze. Přišla sem uctít Stephaniinu památku. Byla to od ní hloupost, což si myslím, už pochopila. Je pryč, tak toho nech.“

„Co je?“ dodal otráveně, když na něj Giles i Alyssa zůstali zírat s otevřenými ústy.

„Ty se jí zastáváš,“ podotkla Alyssa.

„Nezastávám. Jen říkám, že není zlatokopka.“

„To nevíš.“

„Ale vím, tak toho oba nechte. Je pryč a tím to hasne.“

„Měli bychom ji žalovat.“

„Panebože, Gilesi, přestaň.“

„Dobře, dobře.“ Giles smířlivě zvedl ruce.

„Potřebuju drink,“ zamumlal Jack.

„Drink? To zní skvěle.“

Jack uslyšel známý hlas a otočil se. Tiffany ho chytila kolem pasu a přitáhla si ho k sobě pro polibek. Byla celá zmoklá a rty měla chladné.

„Tak jsi nakonec dorazila.“ Prohodil to jen napůl žertovně. Slíbila, že na obřad přijde včas, a naštvalo ho, že to nestihla, i když tak trochu tušil, že to tak dopadne. Tiff všude chodila pozdě bez ohledu na to, jestli šlo o důležitou událost, nebo ne.

Dramaticky obrátila oči v sloup. „Jacku, víš, že bych tam byla, kdyby to šlo. Vlak měl zpoždění a nešlo mi chytit taxíka. A víš jak…“ Přerušila myšlenku, aby mohla obejmout Alyssu a políbit se s ní na přivítanou. „Jak se držíš, zlatíčko? Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Jack je nechal si povídat a zamířil na bar, aby objednal gin s tonikem pro Tiff a dvojitou whisky pro sebe. Auto tu nechá a ráno se pro něj sveze taxíkem.

Konverzace s Gilesem mu na náladě nepřidala a také přemýšlel, proč se vlastně Lily Ambersonové zastával. Muselo to být kvůli Stephanie. Právě byl na pohřbu své sedmnáctileté nevlastní sestry. V životě by nečekal, že se bude muset dívat, jak její tělo spouštějí do země. Všemi lomcovaly emoce a on byl z její ztráty zdrcený. Pořádně mu to nemyslelo. Možná měl Giles pravdu. Třeba šlo o peníze.

Ne, stejně se mu to nezdálo. Lila sice mezi ostatní truchlící ve svých hippie šatech, džínové bundě, jedné ošuntělé botě a s berlemi nezapadala a Jack soudil, že vážně asi moc peněz nemá, ale něco mu říkalo, že si na nic nehrála a skutečně přišla na Stephaniin pohřeb, aby uctila její památku, i když si to dost dobře nepromyslela. Když ji osočil, reagovala šokovaně, zraněně, dokonce zahanbeně, ale nebránila se, což by při postranních úmyslech očekával.

Navíc dojela do vesnice a vyšla až ke kostelu o berlích. Svezl ji sice do Cromeru, ale z novinových článků věděl, že bydlela až v Norwichi. Pro pacienta po vážné nehodě to byla pěkná štreka. Pokud jí šlo o peníze, mohla na to jít jednodušeji.

A on se k ní choval jako hajzl.

Teď už s tím stejně nic nenadělá. Lila Ambersonová mu zmizela ze života a on jí dal jasně najevo, že to tak má zůstat. Nemělo smysl si cokoli vyčítat. Lepší bude na to zapomenout.

• • •

„Fakt si myslíš, že to je dobrý nápad?“

Beth se ptala už popáté od Liliny prosby, aby se stavily ve Filby, ačkoliv už byly skoro tam.

„Je to pro mě důležité.“

Beth projížděla zatáčkami, a i když přestalo pršet, silnice byly ještě stále kluzké a tmavé mraky naznačovaly, že by mohl přijít další slejvák. Lila byla plně rozhodnutá vrátit se na místo své nehody, jenže zatímco projížděly malebnou vesničkou plnou závěsných květináčů a rostlin svěžích barev, byla čím dál neklidnější a cítila napětí v celém těle. O kus dál se místo domků začaly objevovat stromy a Lila v dáli zahlédla onen osudný most.

Na okamžik jako by se ocitla zpátky v autě s Markem. Jel příliš rychle a ona ho úpěnlivě prosila, ať zpomalí. Myslela si, že na ni je ještě naštvaný a dělá jí to naschvál, ale když krátce pohlédl jejím směrem, uviděla v jeho tváři ryzí hrůzu a děs.

Živá vzpomínka trvala nešťastně krátce a akorát ji ještě víc znepokojila.

„Zastav.“

„Nemůžu. Za námi jedou auta.“

„Zastav.“

„Ještě moment vydrž.“

„Zastav, sakra, to auto, Beth.“

Kamarádka konečně poslechla, vyhodila blinkr, šlápla na brzdy a prudce zastavila na kraji úzké silnice jen pár metrů před mostem. Řidič dodávky, co jela těsně za nimi, naštvaně zatroubil a objel je.

„Co se, zatraceně, děje, Lilo?“

„Dej mi chvíli.“

„Nemůžu tady zůstat stát. Za mostem je parkoviště, zastavím tam.“

Když Beth opět vyrazila, z blížícího se náklaďáku se ozvalo další nervózní zatroubení. Zatímco přejížděly most, Lila se zadívala na vodní hladinu, pak spatřila téměř již smyté stopy pneumatik a spadlé stromy a keře na místě nehody, kde nyní ležely i desítky kytic. Uvnitř ji z toho zamrazilo. Beth zpomalila, vyhodila blinkr, aby mohla zahnout na parkoviště, a řidič náklaďáku na ni na rozloučenou ještě jednou zatroubil, stáhl okýnko a cosi sprostě zahulákal o ženských za volantem.

„Sráč.“ Beth za ním ukázala prostředníček.

Zajela na paseku obklopenou stromy, co sloužila jako parkoviště, a Lile hlavou probleskla další vzpomínka. Nebyla tu poprvé; tu noc tady seděla sama v Markově autě a dívala se do tmavých větví.

„Lilo? Lilo, děláš mi starost.“

To ji vrátilo do přítomnosti a uvědomila si, že už zaparkovaly, motor byl vypnutý, a stále byl den, ačkoliv paseka v sychravém odpoledni vypadala tmavší.

„Jsi v pořádku? Jsi celá bledá.“

„Vrátilo se mi pár vzpomínek.“ Lila se objala pažemi a třela si husí kůži, co jí pod plandavým Nataliiným svetrem naskočila.

Beth vykulila oči. „Z té autonehody?“

„Ne přímo z té nehody, ale nějakou dobu před tím.“ Beth tiše čekala, až bude Lila pokračovat. „Byla jsem s Markem v autě a hádali jsme se. Jel moc rychle a já chtěla, aby zpomalil, ale on mě neposlouchal. Pak jsem zahlédla jeho tvář a vypadal vystrašeně. Nevím, co ho vyděsilo, Beth.“

„A určitě jde o skutečnou vzpomínku? Nemůže to být realita smíchaná s dalšími útržky? Chápeš, jako ve snu.“

„Já nevím. Kdybys ale viděla jeho obličej. Něco mu nahnalo strach.“

„Říkala jsi pár vzpomínek. Co ještě?“

Lila se objala pevněji. „Další byla tady na parkovišti, ale v autě jsem seděla jenom já. Netuším, kde byl Mark.“

„To bylo před tou první vzpomínkou, nebo po ní?“

„Nevím. Proběhlo to mnou jako takový krátký záblesk a hned to bylo pryč. Neznám další souvislosti.“

„Co říkali doktoři? Vrátí se ti paměť?“

„Možná.“ Lila frustrovaně pokrčila rameny. „Ještě je brzo. Mám tomu dát čas.“

„Takže se musíš naučit trpělivosti.“

„Víš, že to mi moc nejde.“ Lila otevřela dveře a sáhla po berlích.

„Co to děláš?“

„Jdu ven.“

„Zbláznila ses? Všude je bahno. Zaboří se ti berle a budeš celá zablácená. Před týdnem jsem si nechala vyčistit auto.“

„Beth, prosím. Musím vidět, kde přesně se to stalo. Potřebuju to.“

„Už jsme přejely most. Viděla jsi to.“

„Ale ne pořádně.“

Beth zatřásla hlavou. „Nech to být, Lilo, jezdí tu moc aut a ty jsi o berlích.“

„Je to venkovská cesta.“

„Rušná venkovská cesta, s rychlými auty a náklaďáky a bez pořádného chodníku. Popojedu k vjezdu na parkoviště, můžeš si všechno prohlédnout odtamtud.“

„Ale…“

„Jestli vystoupíš, nechám tě tady a ty se pak doprav domů sama.“

„To bys neudělala.“

Beth vyzývavě zvedla bradu. „Chceš to riskovat?“

Lila to na chviličku zvážila, ale znala svoji kamarádku dobře a netroufala si pokoušet osud. Dveře zase zabouchla a žuchla sebou do sedadla. „A co kompromis?“

„Jaký?“

„Richard Gruger, ten, co mě vytáhl z jezera, bydlí pár minut odsud. Jestli je doma, chtěla bych mu poděkovat.“

Beth chvíli nic neříkala. „Znáš jeho adresu?“

„Jo.“

„Fajn, ale pak jedeme domů. Jasné?“

• • •

Aaron Gruger měl učení už dost, vypnul tedy počítač, vstal od stolu, pomalu se protáhl a zívl. Čas na pauzu, možná i malou pařbu na Xboxu. Otec – díky bohu – odjel na učitelskou konferenci a matka odešla na nákupy, takže se nikdo nedozví, že se flákal.

Zamířil dolů do kuchyně, prošel si obsah lednice a vybral si plechovku coly, kterou po otevření vypil na ex, hlasitě krkl, plechovku zmačkal a hodil do koše. Znovu říhl, znovu zazíval, znovu se protáhl a vyhlédl z okna kuchyně na rozlehlý trávník obklopený stromy. Většinu odpoledne silně pršelo.

Aaron se vztekal, když se tehdy jeho rodiče rozhodli přestěhovat do Norfolku. Dům, co vybrali, stál na samotě, doprava na hovno a obchodů málo. Chyběla mu možnost kdykoliv vypadnout, kam se mu zachtělo, a prvních pár let tu bylo k nevydržení. Pak měl sedmnáctiny, udělal si řidičák a došlo mu, že to tady docela ujde. Tiché okolí mělo své výhody a po lesích a vesnici se skvěle jezdilo na bugině. I jejich starý dům si Aaron nakonec oblíbil, především proto, jak lehce se v něm dalo vyhnout otci, když na něj padla některá z jeho nálad.

Otec naštěstí doma moc nebýval a prý většinu času trávil ve škole, kde dělal ředitele a kde Aaron navštěvoval poslední ročník střední. Aaron otce podezříval, že za tím spíš vězela milostná aférka, ale svoje tušení si nechával pro sebe, protože kdyby tomu tak bylo, matce by to zlomilo srdce. Judith Grugerová žila pro svého manžela i syna a ve všech ohledech pro ni byli na prvním místě.

Aaron se tedy netěšil, až jí bude muset oznámit své plány.

Bylo mu osmnáct a život už měl nalinkovaný. Za pár týdnů dodělá střední, pak přijde univerzita a práce v jedné z účetnických firem ve městě: tak mu to naplánoval Richard Gruger, ale Aaron o to nestál.

Ve škole mu to vždycky šlo a střední dostuduje levou zadní. Nepotřeboval se učit, ale otec na tom trval. Když nebyl doma, matka se na tom taky snažila trvat, ale Aaron věděl, že kdyby na to přišlo, dokázal by ji přesvědčit, ať ho nechá na pokoji. Neudělal to jen proto, aby pak neměla potíže s otcem. Takže pilně studoval, ačkoliv věděl, že po střední se univerzita konat nebude, že si přeje cestovat, lépe poznat sám sebe a přijít na to, co vlastně od života chce.

Možná zjistí, že univerzita a práce v účetnictví pro něj bude to pravé, a vrátí se. A možná ne, ale potřeboval o tom rozhodnout sám. Těšil se, až to oznámí otci, zato matce se mu o tom říkat nechtělo.

Zrovna se chystal zase nahoru do pokoje ke svému Xboxu, když zazvonil zvonek. Aaron se přes tričko podrbal na břiše a zvědavě naklonil hlavu.

Podomní prodejci k nim vzhledem k odlehlosti domu moc nechodili a jeho rodiče byli samotáři, kteří měli návštěvy jen zřídka. Mohlo jít o dalšího reportéra, ale těch za poslední týden silně ubylo, takže to Aaronovi přišlo nepravděpodobné.

Zaujatě zamířil do vstupní haly, pohlédl na záběry z bezpečnostní kamery a ihned poznal tvář na druhé straně dveří.

Lila Ambersonová: hlavní důvod otcovy momentální špatné nálady.

Většině lidí by se líbilo být ve zprávách za hrdinu, ale Richardu Grugerovi ne. Nesnášel pozornost veřejnosti, ať už dobrou, či špatnou, a vůbec se mu nezamlouvalo, že ho místní noviny cpaly na titulní stránky jako muže, co Lile zachránil život.

Určitě by teď puknul vzteky, takže šlo o dobré načasování. Aaron byl na druhou stranu na Lilu, jedinou, co přežila, zvědavý. Její příběh se od oné autonehody neustále objevoval v novinách, hlavně díky Henrymu Whitmanovi. Aaron by mu za to rád poděkoval. Bavilo ho sledovat, jak otec čím dál víc zuří.

Otevřel dveře a přivítal Lilu se širokým úsměvem na tváři. „Zdravím.“

„Dobrý den, ehm, je Richard Gruger doma?“

„Obávám se, že je na pracovní cestě.“

Vypadala zklamaně, což ale asi bylo dobře. Zklamání představovalo vyloženě pozitivní emoci v porovnání s reakcí, co by ji čekala, kdyby se s otcem setkala.

„Aha, ehm, vy jste asi jeho syn?“

„Přesně tak, Aaron. Rád vás poznávám.“ Nabídl jí ruku a čekal, až si neohrabaně přehodí berle a zatřese mu s ní.

„Těší mě, Aarone. Ráda vás poznávám. Já jsem –“

„Lila Ambersonová… vím. Tady se zprávy šíří rychle. Jste tak trochu místní celebrita, abyste věděla.“

„Jo tak.“ Začervenala se. „Dneska mě, zdá se, všichni znají.“

V jejím tónu slyšel náznak suchého humoru, což se Aaronovi líbilo. Byla hezčí než na fotkách z novin, navzdory následkům z nehody, a tmavé vlasy jí jako hedvábný závěs končily těsně pod rameny. I oči měla tmavé, lehce exotického tvaru, a její široká pusa měla silnější horní ret, což působilo sexy. Byla na Aarona moc stará – kolik že jí bylo, jednatřicet, dvaatřicet? –, ale ani starší nebyly k zahození.

Pohlédl na auto za ní, kde na sedadle řidiče čekala její kamarádka, a zamával jí. Netrpělivě mávla zpátky, ale zůstala v autě.

„Mohl byste otci něco vyřídit? Ráda bych se zastavila a poděkovala mu, až bude doma, ale chápu, že má hodně práce.“

„Určitě, rád mu to vyřídím. Chcete na chvíli dovnitř, nebo spěcháte?“

„Já…“ Lila se nejistě ohlédla ke kamarádce a v tu chvíli zaslechli přijíždět auto. Aaron pozoroval, jak jeho matka zastavila na příjezdové cestě.

Judith Grugerová vylezla z auta a Aaron zakřičel: „Hádej, kdo se za tátou přišel podívat!“

Lila se k ní otočila. „Paní Grugerová?“

Judith ji okamžik pozorovala a Aaron jasně viděl moment, kdy jí to došlo. Místo úsměvu se na Lilu zamračila. „Co tu děláte?“

„No… chtěla jsem se zastavit za vaším manželem. Totiž –“

„Není tu!“ vyjela Judith.

„Mami!“

„Jen jsem mu chtěla poděkovat.“ Lila stále zněla trochu nervózně, ale v hlase teď měla i ostřejší tón. „Zachránil mi život.“

„Jsme neveřejné osoby, slečno Ambersonová, a vy jste na soukromém pozemku. Ocenila bych, kdybyste obě odešly.“

„Mami,“ zopakoval Aaron. „Nech toho!“ Co to do ní vjelo? Proč byla na Lilu tak zlá? Mohl za to otec?

„Sorry,“ řekl nehlasně Lile a prošel kolem ní k Judith. Dotkl se její paže a šokovaně zjistil, že se třese.

„Mami, co se děje?“

„Musí odsud pryč, Aarone. Ať jde pryč. Otci by se to nelíbilo.“

„Táta tu není.“

„Aarone, prosím.“

Neochotně se otočil zpátky k Lile a viděl, že už se dobelhala zpátky k autu a nasedala do něj. Pospíšil k ní.

„Lilo, omlouvám se. Nevím, co to do ní vjelo.“

Lila se na něj usmála, ale vypadalo to nuceně a její oči byly vážné. „To nic. Vy za to nemůžete.“ Pak mu stiskla paži a její úsměv na chvíli působil upřímně „Vyřiďte prosím tátovi, že jsem tu byla. A že jsem mu vděčná.“

Aaron jí úsměv oplatil a přemýšlel, jestli ji ještě někdy uvidí. „Samozřejmě. Slibuju.“

5

Beth zastavila u kamarádčina bytu a Lila zahlédla Clydea, zrzavého mourka své domácí. Seděl před brankou na dvorek a trpělivě na Lilu čekal, a když Beth vypnula motor, běžel k autu a mňoukal na pozdrav.

„Ahoj, krasavče.“ Lila vmžiku otevřela dveře a vzala ho do náručí, kde pak zabořila nos do jeho chlupatého krku, zatímco on spokojeně vrněl. Obrátila se k Beth. „Kafe?“

„Dneska už ne, jestli neva. Je docela pozdě.“

Lila kamarádce poděkovala za svezení, vrátila Clydea na zem a vylezla z auta. Vydala se po cestičce skrz pěknou zahrádku a kocour se jí pletl pod nohy a berle. Už se těšila, až si svleče oblečení, co jí půjčila Natalie. Elliot měl dorazit až za hodinu, takže měla spoustu času napustit si horkou vanu.

Její byt se nacházel v podlaží zrenovovaného viktoriánského domu. Její domácí Primrose Vincentová, zapřisáhlá fanynka fotbalového týmu Norwich City, milovnice irského piva značky Guinness a sběratelka těch nejděsivějších viktoriánských panenek, co Lila kdy viděla, bydlela ve druhém patře.

Nebyl to žádný hotel Ritz, ale Lila svoje bydlení milovala pro jeho zajímavý půdorys, pěknou předzahrádku a umístění v centru města. Měla ráda i svou osobitou domácí a s chutí jí vypomohla, kdykoliv bylo třeba, navíc si dost dobře uvědomovala, že za ty roky, co tu bydlela, se jí sotva zvýšil nájem. A kromě toho Primrose nevadilo, že Clyde tráví spoustu času v Lilině bytě, což Lilu těšilo, protože si jeho kočičí společnosti cenila.

Ano, Ritz to nebyl, ale mělo to k němu blízko.

Začala si napouštět vanu, přidala nemalé množství své oblíbené koupelové pěny s vůní broskví a odhopsala se svléct do ložnice. Sádru na noze měla mít ještě pár týdnů a Lila se nemohla dočkat, až se jí zbaví. Aspoň už jí začaly blednout modřiny na tváři. Nejhorší bylo černomodré zbarvení v místě, kde se do ní zadřel bezpečnostní pás, když auto narazilo. Chvíli potrvá, než pohmoždění zmizí, a Lila byla ráda, že ho oblečení z velké části zakrývalo.

Zpátky v koupelně se napila z do půlky naplněné sklenky vína, kterou se jí podařilo bez nehody přinést, a otočila kohoutky. Jak se ponořovala do vany, uklouzla, voda vycákla přes okraj a zmáčela jí sádru. S levou nohou přes hranu vany se pořádně uvelebila a pokusila se uvolnit, ale místo toho si dovolila chvilku sebelítosti. Zatracená sádra, co všechno komplikovala, hnusné modřiny a k tomu ta bolest, co ji od nehody trápila. Jediné, co si přála, bylo vrátit se k běžnému životu. Chtěla toho tak moc?

Její sebelítost zahnala drsná připomínka toho, že Mark a Stephanie se k běžnému životu nikdy nevrátí. K žádnému životu se nevrátí. Oni už druhou šanci nedostanou.

Na Stephaniině pohřbu bylo tolik lidí, rodina, přátelé, kolegové, všichni s životy poznamenanými její ztrátou. Byla tak mladá, všechno měla před sebou.

Chápala, proč Jack Foley zuřil, ale vztek paní Grugerové Lilu zaskočil. Její manžel doma nebyl. Reagoval by stejně agresivně, nebo by ji přivítal srdečněji?

A pak tu ještě byla otázka incidentu v nemocnici, který Elliot možná zahlédl. Její bratr měl bujnou představivost. Zdálo se mu to jenom?

Vysněný relax nepřicházel v úvahu, a Lila tedy vylezla z vany a sáhla po ručníku.

Chvíli seděla na okraji vany, upíjela ze sklenky a snažila se uspořádat si chaotické myšlenky. Obrátila do sebe poslední kapky vína a vydala se do ložnice. Zrovna se snažila nasoukat do pyžama, když jí zapípal mobil. Lila po něm sáhla a tipovala, že to bude zpráva od Natalie.

Když ji Jack vysadil v kavárně, Lila šéfovou požádala, jestli by se mohla vrátit do práce. Natalie jí to nechtěla dovolit, ale když slyšela, že Lile dělají starost peníze, souhlasila. Berle by sice omezovaly rozsah práce, co by Lila mohla dělat, ale Natalie slíbila, že nad tím zauvažuje.

Nebyla to však zpráva od Natalie; na Facebooku ji kdosi žádal o přátelství.

Lila klikla na svůj účet a zaskočilo ji, když zjistila, že jí žádost poslal Aaron Gruger. Syna Richarda Grugera viděla sotva pět minut. Co ho to napadlo najít si ji na Facebooku a chtít si ji přidat do přátel? Bylo to zvláštní. Váhala nad tlačítky „přijmout“ a „odmítnout“. Richard Gruger jí sice zachránil život, ale chtěla se přátelit s jeho synem? A proč o to vůbec stál? Byla starší než Aaron a neměli nic společného. Nedávalo to smysl.

Zatímco to zvažovala, přišlo jí další upozornění. Po rozkliknutí Lila našla zprávu od Aarona. Na okamžik zaváhala, než ji otevřela.

• • •

Ahoj, Lilo. Nezlobte se, že vám tu píšu. Přísahám, že vás nestalkuju lol, ale nevěděl jsem, jak jinak se vám ozvat. Stydím se za matčino chování. Rodiče jsou samotáři, ale nejsou zlí, tak nvm, co to do ní vjelo. Chci, abyste věděla, že normálně se takhle nechová a moc mě to mrzí. Chtěla jste, abych tátovi vyřídil vaše díky, což udělám. Třeba vás k nám někdy pozve. BTW poslal jsem vám žádost o přátelství, protože nvm, jestli se vám zprávy jinak ukážou. Aaron

Jasně, ta žádost o přátelství nebyla tak pochybná, jak se obávala. Aaronovi bylo líto, co se stalo, a chtěl se ještě jednou omluvit. Lile se ale stejně nelíbilo, že si ji našel na Facebooku, a pořád si nebyla jistá, co s jeho žádostí udělat.

Prozatím koukla na jeho profil a zjistila, že mu bylo osmnáct a vypadá jako oblíbený kluk. Stejně jako Stephanie Whitmanová měl hodně přátel a jeho příspěvky – mezi nimi hodně selfíček, na kterých si asi připadal „drsně“ – měly hodně „lajků“ a komentářů, zvlášť od holek.

Rozhodla se, že jeho žádost nechá na později, konečně si vlezla do pyžama a šla do obýváku počkat na Elliota.

• • •

„Gilesi, půjdeš už spát?“

„Dej mi pět minut. Víc ne.“

Giles Buchanan odbyl Alyssu už potřetí a vnímal její netrpělivost. Potřeboval ještě pár minut, nemohla to pochopit?

Samozřejmě ale nemohla tušit, co dělá. Nakecal jí, že jde o práci, protože nechtěl, aby věděla, že si zjišťuje více o Lile Ambersonové.

Ta ženská něco skrývala, tím si byl jistý. Po nehodě si o ní už početl a dál by to neřešil, ale pak se objevila na Stephaniině pohřbu a Giles čuchal podvod.

Byla to zlatokopka a nikdo jiný to, zdá se, nechápal.

Se svými fotečkami a servírováním neměla žádnou finanční stabilitu. Tahle autonehoda jí akorát poskytla příležitost na tom něco trhnout.

Giles věřil, že skutečně šlo o nehodu, jenže přežila ji jen Lila Ambersonová, a navzdory Henryho snaze dokázat, že neštěstí zavinil Lilin přítel Mark Sutherland, tomu nic nenasvědčovalo. Whitmanovi byli bohatí a Lila to moc dobře věděla. Pokud by nic nechtěla, proč by se ukazovala na Stephaniině pohřbu?

Šlo jí o peníze a Giles hodlal udělat všechno pro to, aby nedostala ani penny. Tohle byla jeho rodina, jeho budoucnost, a on je ochrání za každou cenu.

6

Jack Foley strávil posledních pár dní výčitkami kvůli svému hnusnému chování k Lile Ambersonové a rozhodl se, že se musí omluvit. Usoudil, že nejlogičtější postup bude zkusit ji najít skrz Natálčinu skrýš.

Pravdou bylo, že na Stephaniin pohřeb chodit neměla, šlo o emocionálně náročnou událost, takže se Jackův vztek dal pochopit, přesto to přehnal. Měl sice výbušnou náturu, ale ze zásady byl vždycky schopen uznat chybu. Až se omluví, možná mu Lila Ambersonová přestane ležet v hlavě, a konečně překoná i svůj naprostý nedostatek inspirace v posledních dnech.

Měla to být hračka. Dokončil úpravy na své poslední knize a odevzdal ji nakladateli a po Tiffanyině návratu do Londýna měl v kalendáři prázdno. Už nějakou dobu pracoval na novém příběhu a těšil se, jak s ním pokročí, ale slova mu unikala, a ta, co ze sebe přece jenom vysoukal, za nic nestála.

Chápal, že tu nejde pouze o Lilu Ambersonovou. Stephaniina smrt ho zdrtila. Ze všech svých nevlastních sourozenců k ní měl nejblíž, i přes jejich věkový rozdíl sedmnácti let, a její ztráta byla stále čerstvá. Dávalo smysl, že to mělo vliv na jeho psaní. Navíc po její smrti začal uvažovat, kam spěje i jeho vlastní život.

Jeho práce byla dobrá, skoro by se dalo říct skvělá. Málokomu se podaří splnit si sen a dostávat za to slušně zaplaceno. Vztah s Tiffany mu ale ležel v hlavě. Chodili spolu skoro dva roky, od té doby, co se poznali v BBC na natáčení adaptace jeho první knihy. Tiffany Pendleton-Shayová tam pracovala jako pomocná maskérka a on neodolal jejím dlouhým nohám, hrdelnímu smíchu a impulzivní povaze. Užívali si; měli za sebou řadu bujarých nocí, nějaké ty divoké večeře se zajímavými hosty a hodně žhavého sexu. Začalo to pro oba jako zábava bez závazků a pomalu se z toho vyvinulo něco vážnějšího. A tehdy začala vyplouvat na povrch jejich odlišnost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S pocitem viny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.