Dole

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucia Magašvári

Dole

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Lucia Magašvári, 2021

Illustrations © Libuše Vendlová, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-00-06469-7 (1. vydání, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-00-06477-2 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06478-9 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06476-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

1

To červnové úterý byl nejlepší den ve školním roce. Byl totiž poslední. Učitelé slavnostně předali žákům vysvědčení, a tím začaly letní prázdniny. Bráškové Ondra s Vítkem pomalu kráčeli ze školy domů a teplé paprsky letního slunce je hřály do zad. Dnes s sebou neměli školní brašny, a svá vysvědčení si nesli v ruce. Ondra zářil stejně jako to sluníčko na obloze a pochvaloval si: „Prázdniny mám na celém chození do školy nejradši!“

Pro Vítka to byly jeho první letní prázdniny a moc se na ně těšil. Hlavně proto, že nebude muset vstávat a bude mít pokoj od toho otravného psaní do písanky. Pelášil domů a přišlo mu skvělé, že se vrací ze školy, i když je teprve devět. Takhle by to rozhodně mělo být častěji.

Rodiče ten den nešli do práce, maminka připravila malou oslavu konce školního roku a táta vyzvedl auto ze servisu. Bylo na něm vidět, že už se nemůže dočkat, až vyrazí na první prázdninový výlet. Ještě ani nedojedl zákusek, a už nabádal kluky, aby si připravili všechny hračky a knížky, které si chtějí vzít s sebou, ať je maminka může zabalit do kufru.

„Byl bych rád, abychom vyrazili zítra časně ráno, a kolem oběda už byli na místě,“ shrnul nakonec.

„A kam přesně pojedeme?“ zeptal se Ondra.

„Pronajali jsme s maminkou krásný starý dům v Měděnci, ve kterém budeme celý týden bydlet. Každý den vyrazíme někam na výlet. V okolí je spousta zajímavých míst.“

„A bude tam na zahradě trampolína jako na té chatě vloni?“ zajímal se Vítek.

„Myslím, že tentokrát ne. Ale zato je ten domek roubený, postavený z dřevěných trámů, v takovém jste ještě nikdy nebydleli. Určitě se vám bude líbit, uvidíš.“

„Hm…“ zatvářil se Vítek zklamaně. Dřevěný dům i zajímavé okolí by za trampolínu s klidem vyměnil. „A aspoň houpačka tam bude? Nebo houpací síť?“ vyzvídal dál.

„Kluci, to já nevím. Na fotkách toho domu nic takového nebylo. Ale třeba bude někde poblíž hřiště. Je to nedaleko náměstí, a v Měděnci určitě musí mít hřiště, kde by si jinak místní děti hrály?“ mrkl na Vítka povzbudivě táta.

„Nesmíme to zapomenout říct dráčkovi!“ vzpomněl si Vítek na jejich strašidelného kamaráda, mládě ohnivého chrliče, které našli a zachránili před časem. Teď bydlelo na střeše katedrály svatého Víta spolu s tamními obyčejnými vodními chrliči. „Kromě Prahy ještě nic neviděl, a jestli je to tam tak zajímavé, určitě by…“

„Vítku, dráčka nech doma,“ skočil mu táta do řeči. „Nevím, jestli by takový výlet bylo něco pro něj.“

„Proč ne? Třeba takoví psi rádi cestujou. Lidi je s sebou na dovolenou normálně vozí. Dokonce i lítají letadlem,“ prohlásil významně Vítek.

„Psi možná, ale ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by vozil na dovolenou draka. Navíc pes roubenku nepodpálí.“

„Třeba budou mít ve městě kostel a na něm pár vodních chrličů, takže by na dráčka mohli dohlídnout, podobně jako ti na katedrále,“ snažil se bráškovi pomoct Ondra.

„Kluci, už jsem řekl, dráček s námi nepojede,“ zopakoval táta.

Vítek se zatvářil zkroušeně.

„Tady, mezi svými kamarády, bude spokojenější. Má tu všechno, co potřebuje, může dovádět s ostatními chrliči, a hlavně na něj dají pozor. Uteče mu to jako voda,“ přesvědčoval táta zamračeného Vítka. Nakonec ho pohladil po vlasech a šel si zabalit věci.

„Netvař se jako kakabus,“ šťouchl do brášky Ondra. „Stejně nechodíme za dráčkem každý den, možná si ani nevšimne, že jsme byli týden pryč. Aspoň že tátu nenapadlo, že bysme měli nechat doma i Šmejďáka,“ připomněl jejich dalšího strašidelného kamaráda.

Byl to střapáč, nevzhledná koule chlupů s nožkama tenkýma jako vlásky, která neustále vymýšlela nějaké neplechy. Před několika měsíci si ho přinesli domů z metra, a vůbec netušili, do jakého dobrodružství se tím zapletli. Šmejďák od té doby bydlel s nimi v bytě a kluci si ho moc oblíbili.

„Navíc když je ten dům tak starý, třeba v něm budou nějaká nová strašidla. A určitě tam narazíme na nějaké další střapáče. Děda říká, že bydlí skoro v každém starém domě. Šmejďák bude mít radost.“

„Jo, nová strašidla bych vidět chtěl,“ zatvářil se Vítek o chloupek veseleji. „Jen doufám, že nebudou moc strašidelná,“ dodal nejistě.

Střapáč

Typické strašidlo starých, opuštěných domů. Nemá totiž rád světlo a v opuštěných stavbách s odpojenou elektřinou nalézá dostatek potřebného příšeří. Připomíná chuchvalec chlupů či vlasů a je to rozpustilý nezbeda, který si velice rád tropí žerty z kohokoliv. Nade vše miluje nepořádek, prach a špínu, a pokud se potřebuje skrýt, obvykle se vydává za chuchvalec chlupů a prachu i on sám.

2

Cesta byla dlouhá a ke konci plná zatáček. Vítkovi se už začínalo dělat nevolno, když vtom se před nimi objevilo malé městečko, z jedné strany přilepené k silnici, zatímco na té druhé se rozprostíraly zelené svahy jakéhosi kopečku s věžičkou na vrcholu.

Rodiče zastavili před dřevěnou chaloupkou, vystoupili z auta a přivítali se s panem majitelem, který tam na ně čekal.

Byl to sympatický pán ve věku táty, a hned je začal provázet domem. Ukázal rodičům, kde jsou pojistky, jak se třídí odpad a kde najdou uhlí do grilu, a poprosil je, aby každý den nasypali kočičí krmivo do misek na zápraží.

„Chodívají sem kočky z okolí a jsou za takové přilepšení vděčné. Nedávno jedna dokonce vrhla na naší půdě koťata, a tak jsme měli koček plný dům. Už odrostla, ale i tak sem ráda zaskočí na návštěvu. Snad vám nebude vadit, když některé vleze otevřeným oknem do kuchyně,“ dodal nejistě.

Maminka rozhodně zavrtěla hlavou, že jí něco takového vadit nebude ani v nejmenším. Měla zvířata ráda, a na chlupaté návštěvníky se těšila.

Kluci se mezitím věnovali průzkumu roubenky na vlastní pěst. Stropy byly nízké, podpírané mohutnými dřevěnými trámy, schody na půdu vrzaly a okna v průčelí půdy byla tak maličká, že v podkrovních místnostech panovala skoro tma. Zkrátka ideální dům pro strašidla. Až na to, že kluci po celou dobu žádné nespatřili a i Šmejďák se choval nanejvýš podivně. Jako by ho tenhle báječný strašidelný dům trochu děsil. Nechtěl ani vylézt z kapsy Vítkových kraťasů.

Kluci si vybrali jeden z podkrovních pokojů, který prohlásili za svůj. Byla v něm palanda a Vítek tvrdil, že to je nejlepší místo pro zavěšení koule sýkorčího krmení, kterým se živil Šmejďák. Ten totiž při jídle strašně rád dováděl a houpal se, a na to byla koule sýkorčího krmení na dlouhé šňůrce přímo ideální. Vítkovi bylo sice jasné, že palanda není tak dobré místo jako háček na stropě u nich doma, ale vrtat do prastarých trámů by jim pan majitel asi nedovolil.

Běželi to oznámit rodičům a zastihli je právě v okamžiku, kdy se u zahradní branky loučili s majitelem. Od vedlejšího domu je pozoroval jakýsi shrbený stařík a o nohy se mu přitom otírala veliká černá kočka.

„To je ona? Ta, co měla nedávno koťata?“ zeptal se Vítek.

„Kdepak, ta patří sousedovi,“ odpověděl majitel. Pak zavolal: „Zdravím, pane Schritt!“ a na staříka zamával. Ten v odpověď cosi zahudroval.

„On žije sám jen s tou kočkou v domku tady hned vedle,“ řekl majitel na vysvětlenou. A pak tišším hlasem dodal: „Je to trochu podivín, ale staří samotáři mívají své vrtochy.“

„Je moc krásná. Myslíte, že by mu vadilo, kdybych si ji pohladil?“ vyzvídal Vítek.

„Zeptej se ho, ale nezapomeň ho zdvořile pozdravit, on je ze staré školy a potrpí si na to.“

Vítek se osmělil a vykročil ke staříkovi.

„Dobrý den, vadilo by vám, kdybych si pohladil vaši kočku?“ zeptal se.

„Bertu Třetí? Mně to nevadí. Jen aby to nevadilo jí,“ odvětil stařík. Zvláštně vyslovoval a Vítek měl trochu obtíže mu rozumět.

Jméno kočky mu připadalo neobvyklé, hodilo by se spíš pro královnu než pro domácího mazlíčka. Ale kočka se trochu královsky tvářila a prohlížela si Vítka hrdým a trochu podezíravým pohledem.

Když k ní natáhl ruku, hbitě po něm sekla drápkem, sotva stihl uhnout. Pak laškovně přistrčila hlavičku přímo pod ruku staříka. Ten ji pohladil po hebké černé srsti. Vítka zaujaly jeho prazvláštní ruce. Byly tak hrbolaté, že to místy vypadalo, jako by měl pod kůží nacpané pingpongové míčky. Vítek nikdy nic podobného neviděl.

„Nelíbíš se jí,“ prohlásil bez skrupulí stařec.

Vítek nevěděl, co se na takovou poznámku zdvořile odpovídá, a tak zamumlal jen: „Tak na shledanou.“ A pelášil zpátky na zahradu k rodičům. Ti se už mezitím s majitelem rozloučili, a sotva za ním zaklapla branka, Vítek se zeptal: „Mami, proč má ten soused tak divné ruce?“

„Co s nimi má?“

„Má na nich takové obrovské hrboly.“

„Třeba má nějakou nemoc?“ pokrčila rameny maminka. „Ale upřímně, nevím. Já jsem si ho zase tolik neprohlížela, povídala jsem si s panem majitelem.“

„Taky tak divně vyslovuje,“ všiml si Vítek.

„Nejspíš je cizinec. Má nějaké německé příjmení, pan domácí mu říkal Schmid nebo tak nějak. Tady je to do Německa jen kousíček, možná že pochází odtud.“

Jejich rozhovor o podivném sousedovi náhle přerušil tatínek, který se zvesela zeptal: „Tak, rodino, kam vyrazíme na první výlet?“

„Co nejdřív vybalit a nakoupit?“ navrhla maminka.

„Na nákupu se zastavíme cestou a vybalit můžeme večer. Když je tak krásně, je škoda trčet v chalupě nebo v obchodě. Já mám hroznou chuť se projít po lese. Nebo po rašeliništi, je jich tu spousta. Možná tam budou borůvky,“ mrkl spiklenecky na kluky.

Při zmínce o borůvkách se Vítek rozzářil. Mlsání lesních dobrot patřilo k tomu nejlepšímu, co léto nabízelo. Kromě školních prázdnin, samozřejmě. A tak nechali zavazadla stát v kuchyni, zamkli roubenku a vyrazili na výlet.

3

Dřevěný chodníček se klikatě vinul mezi keříčky borůvek, vlochyní a kopečky rašeliníku. Byl ještě mokrý od nedávné přeháňky, a pořádně klouzal. Kapky se v poledním slunci třpytily i na borůvčí. Byl sice teprve začátek prázdnin, ale jaro bylo velmi teplé, takže bobulky už stihly dozrát. A tak zatímco tatínek pročítal naučné cedule a maminka se kochala krásou hor, kluci se pěchovali borůvkami, na které dosáhli z chodníčku.

„Koukni, jaké jsou támhle na tom kopečku krásně velké a modré!“ ukazoval Vítek na borůvkami porostlou rašelinnou hroudu kousek od chodníčku. „Myslíš, že bych tam mohl?“

„Na té ceduli, co nám táta četl, se psalo, že se nemáme procházet mimo vyznačené cesty,“ poučil ho Ondra.

„Ale já se nebudu procházet, jenom si vezmu pár borůvek. Jsou to jen dva, nejvíc tři kroky. A budu našlapovat opatrně.“

Ondra pokrčil rameny. Vítek slezl z dřevěného chodníčku a vypravil se k vyvýšenině s borůvkovým keřem. Když se sklonil, aby utrhl borůvky, zaslechl jakési nespokojené šumění. Zarazil se. A když se pořádně zaposlouchal, zdálo se mu, jako by slyšel: „Uhni kousek.“ Ale ať se rozhlížel, jak chtěl, nikoho neviděl. „Proč mám uhnout?“ zeptal se nakonec tiše.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dole.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.