Ta druhá dívka

C.D. Major

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2020 by C. D. Major

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2021 for Cover  by Soňa Šedivá

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4634-4

Prolog

Jsem Edith.

Jsem pacientka.

Jsem cvok.

Jsem žena.

Jsem nevinná.

Jsem vinná.

Bývala jsem někým jiným.

Jsem oběť.

Jsem zloduch.

Lžu.

Mluvím pravdu.

Ať udělám cokoliv, dopadne to pokaždé stejně.

Jsem Edith.

Jsem pacientka.

Jsem cvok.

Kapitola 1

TEĎ

Seacliffský ústav pro choromyslné, 8. prosince 1942

Kouř, křik, kroky – celá budova je vzhůru a vřeští.

Je po půlnoci. Jsou zamčené uvnitř. Klíče se nacházejí z druhé strany dveří, okenice jsou zvenčí na zámek. Když budou křičet, uslyší je někdo? Když budou pěstmi bušit na dřevo, povede se jim dostat se ven?

Potácejí se, kouř je nutí ke kašli, pálí je do očí a vhání do nich slzy.

Žár už se nedá vydržet.

Proč nikdo nepřichází?

Jedna pláče, jedna se schovává v koutě, jedna si pořád ještě myslí, že se ocitla ve své noční můře. Jedna upustila věc, kterou držela v ruce.

Tisknou se k sobě, snaží se dosáhnout na okna, prorvat se ven, nadechnout se chladného nočního vzduchu. Zvenčí se ozývají hlasy – slabé, křičící, řvoucí pokyny. Ženy tahají za okenice, drásají nehty dřevo. Z jednoho okna se kdosi dere na svobodu.

Ozývá se další kvílení, valí se kouř. Ženy nevidí. Po hmatu se potácejí podél zdí a choulí se k sobě. Co nejdále od plamenů.

Není čas. Pomoc nepřichází.

Oheň je všude. Křik.

Celá budova žhne a lehá popelem…

Kapitola 2

TEHDY

Léto 1927

Matka se sklání a stříhá růžové růže velkými nůžkami. Sedím na dece na trávníku, paní Barvínková naproti mně, a já jí nalévám čaj. Paní Barvínková má obě oči a ne jen jedno – na rozdíl od mé dřívější panenky. Taky je čistší, má smetanově bílý obličej a na něm dvě růžová kolečka tvářiček. Matka říká, že si mám dát pozor, abych si nepolila čajem bílé šaty, ale to je hloupost, protože tenhle čaj se rozlít nedá.

V tuto denní dobu panuje vůkol klid a mír, na silnici nikde nic, žádný rachot projíždějících povozů či automobilů. Slyším pávíka v koruně stromu. Mám to tu nejradši, líbí se mi sedávat poblíž sadu medových hrušní, daleko od protější strany zahrady a hřbitova se sesouvajícími se náhrobky, na které je vidět mezerami v plotě. Kostel je obrovský a kdykoliv se vracíme pěšky či autem domů, ukazuje nám jeho věž cestu.

Otec sedí v pracovně a sepisuje kázání. Zítra stane na předním místě v kostele a všichni si přijdou poslechnout, co říká. Večer před spaním mám dovoleno navštívit ho v pracovně, kde mi bude předčítat z bible. Mně se nejvíc líbí ta druhá knížka, kterou má matka – ta s obrázky dam ve vysokých kuželovitých kloboucích a dlouhých šatech, ale otec říká, že si musím osvojit Písmo, a tak tu druhou knížku vůbec nezmiňuju, protože ho nechci rozzlobit.

Otec je náramně důležitý a kdykoliv chodíme po Dunedinu, lidé se často zastavují a zdvihají na pozdrav klobouk. Těší mě, když chce, abych ho doprovázela po návštěvách u lidí, kterým říká farníci, a když jdeme jen sami dva. Farníky navštěvuju i s matkou, a ta vždycky řekne paní Clarkové, aby nám s sebou nachystala ty sušenky sypané vlašskými oříšky, a paní Clarková hekne, když se sehne nad sítem a utře si zamoučené ruce do zástěry, ale sušenky nám přichystá, na omak teplé a uvnitř měkoučké.

Paní Barvínková si řekla o další čaj, a tak jí naliju a přitom si s ní povídám. Dneska má modré šaty se dvěma spodničkami a já dávám pozor, aby se jí nezmuchlaly. Snad jí není moc horko, nebe je skoro bezmračné. Na hlavě má jako vždycky klobouček stejné barvy a nad malými červenými ústy se skvějí doširoka otevřené modré oči. Vyprávím jí o nové stuze, kterou mi matka koupila na klobouk, a také jak jsme byly v Dunedinu a viděly muže, co měl jen půlku nohy. Vždycky si musím porozprávět s ní, protože nikoho jiného už na povídání nemám. Myslím na siluetu v sousední posteli, na ospalý úsměv přes úzkou uličku mezi námi. Ona mi vždycky naslouchala. Chybí mi dělit se o pokoj.

Matka dostříhala růže a velké nůžky leží v trávě kousek odtud. Okraje vypadají ostře, sluneční paprsky se odrážejí od stříbrného povrchu. Při pohledu na ně cítím, jak mi poškubávají prsty. Nesmím se jich dotýkat. Podívám se zpět na paní Barvínkovou. Někdy si přeju ustřihnout jí vlasy.

Nad domem se z komína line kouř. Paní Clarková stojí v kuchyni u sporáku a chystá polévku v tom velkém naleštěném hrnci. Dnes ráno mi dovolila pomáhat s hnětením těsta. Lepilo a táhlo se a vůbec nevonělo jako chleba. Mnohem lépe mi voní, když se peče.

Matka něco zvedla ze země, stojí zády ke mně a já otevřu pusu, abych se zeptala, kdy už bude polévka hotová. Poblíž cvrliká pávík.

Matka se otočí a já spatřím, co má v ruce. Je to velký šedý kámen a já se najednou pozadu sunu pryč a vůbec nehledím na své bílé šaty. Cítím, jak se mi doširoka otevírají oči, zatímco ke mně matka kráčí. Pokožku mám teď studenou a v nose mám ostrý pach moře, cítím, jak mi k tunice lne vlhký písek a slyším vlny.

„Edith, můžeš zaběhnout dovnitř a–“ Matka se zarazí.

Hruď se mi zvedá nahoru a dolů, nahoru a dolů. Pořád ještě se pozadu sunu po trávě. Pryč. On ke mně takhle kráčel.

„Co se děje, Edith? Není ti dobře?“

Nedokážu odtrhnout zraky od kamene v její dlani.

„Edith?“ Matka naklání hlavu ke straně.

„Ne, ne, ne, ne.“ Hlas mám vysoký a znělý. Pávík odlétá.

„Edith.“ Matka se zastaví.

Mělce dýchám a v uších mi duní vlny. „Tímhle mě praštil.“

Matka se zamračí a uprostřed čela se jí udělají dvě vrásky. „Edith, nech toho. Proč to…?“ Udělá další krok.

„Ne.“ Chvěju se. „Ne. Stůj. Praštil mě, praštil mě mockrát.“

Kapitola 3

TEĎ

Declan byl v místnosti sám s policistou, kterému se břicho přelévalo přes příliš těsné kalhoty a na vestičce chyběl knoflík. Declan mu nalil sklenici vody. Policista ji nedůvěřivě očichal a pak postavil sklenici vedle džbánku. Olízl si tlustý prst a otočil stránku v zápisníku.

„Tak vy jste tady doktor?“

„Jeden z mladších lékařů, ano, pane. Nastoupil jsem sem před několika týdny.“ Declan usrkl z vlastní sklenice. „Je to mé první zaměstnání,“ dodal a připomněl si, jak se mu ulevilo, když mohl otci konečně sdělit, že dostal nabídku.

Policista zamručel a rozhlédl se po malém pokojíku. Dvě dřevěné židle, v rohu lékárnička, železná postel, ze které visely kožené popruhy.

Declan zaslechl kroky a byl rád, že nemusí přemýšlet, co by řekl. Od chvíle, kdy těsně před půlnocí zazněl poplach, zůstal celou noc vzhůru a pokoušel se pomáhat. Mozek měl zpomalený a v hrdle mu vázly hrůzy té noci.

Dveře se otevřely a dovnitř vstrčili druhou z žen. Druhou z pouhých dvou přeživších. Z budovy, kde se nacházelo celkem devětatřicet žen.

Declan tuhle pacientku nikdy předtím neviděl, ale na tom nebylo nic překvapivého, v hlavní budově žily stovky pacientů. Držela se paže ošetřovatelky. Stále ještě na sobě měla umazanou noční košili, přes ramena šál, hubenou postavu nahrbenou. Někdo jí otřel obličej, ale na krku měla pořád stopy sazí a na pravé tváři skvrnu. Neučesané kudrnaté vlasy jí volně spadaly na záda. Policista se díval, jak si dívka sedá na židli, a povytáhl si přitom opasek.

Ošetřovatelka se na odchodu zvědavě ohlédla. Byla součástí dramatu, celé místo nemluvilo o ničem jiném než o tom, co se událo minulé noci. Declan poposedl na nepohodlné židli s rovným opěradlem, která mu připomněla chladem prolezlé školní třídy. Zápisník měl položený na klíně. Dělal si poznámky pro doktora Malonea, který stále ještě hovořil s velitelem hasičů na pozemcích ústavu. Zatímco si Declan ořezával tužku, všiml si, že mladá žena jeho počínání sleduje a pozoruje úhlednou hoblinku, dokud se nesnesla k zemi.

Policista šel rovnou na věc, vůbec se nepředstavil, jen se narovnal a začal s výslechem.

„Vy jste slečna Edith Garrettová,“ spustil a zkontroloval si přitom poznámku v zápisníku.

Žena nic neřekla, stále ještě upřeně hleděla na hoblinku na podlaze. Vypadala mladší než na svých dvacet let. Declan přelétl očima stručné informace, které dostal: Edith Garrettová, hospitalizovaná téměř patnáct let. Ruce měla složené v klíně, jedna dlaň spočívala na druhé.

„Slečno Garrettová, vy jste obývala pavilon číslo pět, je to tak správně?“

Obývala. Declan s těžkým srdcem zaznamenal ten minulý čas.

Policista pokračoval, jako kdyby mu dívka odpověděla. „Mohla byste nám popsat, co se stalo minulé noci?“

Žena dál mlčela a její hnědé oči se nepohnuly z místa.

Policista si povzdechl, zřejmě frustrován další neochotnou pacientkou – ani ta první přeživší totiž neřekla ani slovo. „Kdy jste si uvědomila, že je něco špatně?“

Špatně. To je slabé slovo. Declan polkl a v duchu si znovu vybavil dřevěnou budovu v zuřivých oranžových plamenech a zvuky, o kterých věděl, že na ně nikdy nezapomene, a pak, což bylo možná ještě horší, to ticho uvnitř, jen kouř a zápach a…

Edith zvedla k policistovi oči a malinko pohnula rty. Poslouchá vůbec?

Důstojník se k ní naklonil a zvýšil hlas: „Můžete mi říct, jak jste se ocitla venku z budovy?“

Declan se díval, jak pacientka zamrkala a na rtech se jí usadil podivný poloúsměv.

Policista vstal a zatvářil se na Declana, jako kdyby snad byl součástí téhle rebelie i on. Promluvil hlasitěji a rychleji: „Všechny dveře i okna byly při poslední kontrole zamčené, tak jak to, slečno Garrettová, že jste se dostala ven?“

Úsměv zmizel. Nepatrně naklonila hlavu doprava a připomněla tak Declanovi jednoho pokřovníka, kterého kdysi spatřil – křehkého ptáčka s hnědými, okrem poprášenými peříčky, nehybně stojícího nad listím, ve kterém pátral. Také tak cukl hlavičkou.

Policista si odkašlal a přešlápl. „Slečno Garrettová, musím trvat na tom, abyste odpověděla.“

Neodpověděla. Policista vydechl nosem a někde venku na chodbě se ozvalo drkotání vozíku, zařinčení kovu a jakýsi mužský hlas na kohosi zavolal. Declan se na židli vrtěl a s tužkou připravenou vyčkával.

„Slečno Garrettová, musím vám snad připomínat, k jak příšernému incidentu tu došlo?“

Ta otázka neměla na ženu pražádný účinek.

Declan se pokusil zachytit její pohled. Malinko se na židli zkroutila, pohlédla přímo na něj, oči doširoka otevřené, obočí povytažená, jako by se právě probudila a všimla si ho. A pak, jako kdyby řekl něco milého, se usmála docela jinak – širokým úsměvem, při kterém odhalila rovné zuby a přivřela oči. Declan se narovnal a zmateně svraštil obočí ve snaze přijít na nějakou vhodnou odpověď.

„Slečno Garrettová, pokuste se nám prosím popsat minulou noc. Snažíme se sestavit časovou osu celé události.“

Tentokrát se otočila po hlase, jako kdyby si i policisty všimla teprve teď, přestože byl obrovský a zcela vyplňoval prostor mezi nemocniční postelí a lékárničkou.

„Minulou noc.“ Zopakovala ta dvě slova. Declana překvapilo, jak náhle se ozvala. Hlas měla tak silný a znělý.

„Ano, našli vás–“ policista zalistoval poznámkami a zamžoural na vlastní škrabopis, „– kolem jedné v noci. Jak jste se dostala ven? Kdy jste vylezla?“

„Ona taky vylezla.“

„Prosím?“

„Martha.“

„Slečna Andersonová, ano, právě jsme s ní hovořili.“

Declan si vybavil tu mlčenlivou ženu, která s nimi byla v místnosti před malou chvílí. Těžko se tomu dalo říkat hovor.

„Ona taky vylezla,“ opakovala Edith.

„Ano, to víme.“ Policista cedil slova skrze zaťaté zuby.

„Viděla jsem ji. Já–“ náhle se zarazila a pevně zavřela oči.

Declan přemýšlel, co se asi chystala říct.

Edith změnila přístup, mluvila se zavřenýma očima, jako kdyby byla pořád tam a vše si připomínala.

„Vylezla jsem z pokoje, bylo tam hrozně moc kouře. Hrozně moc. Osahávala jsem okraj okna, okenice byla rozbitá. Nespravili ji, víte?“

„Vylezla jste ven? Jak? Oknem?“ ověřoval si policista.

Edith vyjasnila tvář a znovu otevřela oči. „Ano, z okna, nespravili okno. Pověděla jsem to Bernie, ale…“

V tu chvíli se jí velice rychle zmocnila úzkost. Nakrabatila tvář a zašeptala: „Bernie byla taky nahoře.“

Declan viděl, jak jí při zopakování toho jména potemněly oči a jak si prsty mnula palce, až nakonec sepjala ruce v klíně. „Je pryč. Je pryč.“ Mumlala ta dvě slova stále dokola a přitom se začala na židli mírně kolébat, dozadu, dopředu, dozadu.

Sehnula se, popadla z podlahy hoblinku ořezané tužky a oběma rukama si ji přitiskla k hrudi, jako kdyby jí byla nesmírně drahá. „Je pryč.“

Bernie. Declan měl pacientku jménem Bernadette. Mladou, stydlivou, něžnou. Pocítil, jak mu hrudí projel strašlivý strach.

„Je pryč.“

Upřeně hleděl na Edith a uvědomoval si, že se mu v obličeji zrcadlí tíseň, jež ji sužuje. A pak, bez varování, najednou otevřela ústa a začala se smát, pomalu, s hlavou zakloněnou, vystavujíc šíji, jejíž smetanovou bělost zdůrazňovaly šmouhy od sazí. Ten podivný, škytavý smích se jí v hrdle mísil se slzami a stal se z něj vzlyk, který jí otřásl celým tělem.

„Pryč.“

Policista se od ní odvrátil a cosi si přitom mumlal pod vousy. Declan sáhl do vnitřní kapsy, vytáhl kapesník a podal jej Edith. Odstrčila židli dál od něj a přestala vzlykat stejně náhle, jako začala. Kapesník v jeho ruce zůstal zplihle viset mezi nimi.

Vyveden z míry ruku stáhl a uložil jej zpátky do kapsy saka pod bílým pláštěm. Neměl to dělat. Doktor Malone mu říkal, ať se do vyšetřování neplete. Zvenčí zaslechl kroky a rozkazovačný hlas. Edith se na lícní kosti usadila slza a brázdila si viditelnou stezičku šmouhou od saze. Dívka se opět tvářila odevzdaně a s otupělým pohledem v hnědých očích se také otočila po zvuku. Declan si uvědomil, že zadržuje dech.

Tehdy se ve dveřích objevil doktor Malone.

Téměř přitom tělem zakrýval mladou sestru stojící za ním – na čistoskvoucím bílém čepečku měla jediný otisk saze a unikal jí zpod něj pramínek pískových vlasů volajících po sponce. Oči měla začervenalé a teprve při pohledu na Edith spěšně a se zpožděním nasadila úsměv.

„Tak co, detektive, jak nám to jde?“ Doktor Malone navzdory všem událostem z několika uplynulých hodin vůbec nezměnil tón. Suverénní, sebevědomý. Jako kdyby se ptal na počasí. Velký šedý knír mu při čekání na odpověď mírně pocukával.

Policista se na něj zahleděl, potom se očima vrátil k Edith a zabručel.

Doktor Malone upřel oči na dívku sedící na stoličce. „Už můžeš jít, Edith. Sestra Shawová tě odvede a oblékne tě.“

Edith spěšně přikývla a na sepjatých rukou jí zbělely klouby.

Doktor Malone se obrátil k Declanovi. „Doktore Harrisi, uvidíme se za chvíli. Musím teď na schůzku s patologem, abychom vymysleli, co s těmi těly. Pak bude třeba probrat dnešní rutinu – jak si dovedete představit, všechno je vzhůru nohama.“

„Ano, pane doktore.“ Declan vstal a posunul si brýle ke kořeni nosu. Krátce pohlédl na Edith a zadoufal přitom, že doktorovu neomalenost přeslechla. Neohrabaně vložil pero do kapsy a s překvapením zjistil, že jej dívka sklopenýma očima pozoruje.

Sestra kvapně přešla místnost a přehodila Edith přes ramena plášť. „Nebudeme panu doktorovi překážet, viď, Edie? Půjdeme se vykoupat.“

Edith zůstala sedět a dál Declana upřeně sledovala. Znovu naklonila hlavu ke straně. Pokřovník.

„Vy jste ten nový doktor,“ řekla.

Declan si odkašlal.

„Mluvíte s pacientkami. Cítí se pak líp.“

Declan se neubránil pocitu pýchy. Doufal, že je to pravda. Nějaké úspěchy v nedávné době jistě měl. Zabloudil v myšlenkách zpět k Bernadette a celý schlípl. Jaká hrůza.

Ošetřovatelka vsunula paži pod Edithina ramena a zvedla ji na nohy. „Tak pojď, Edie, pojď.“

„Řekla mi to,“ sdělila Edie, když ji ošetřovatelka nemotorně vedla ke dveřím kolem doktora Malonea. „Řekla mi, že jí díky němu bylo líp.“

Declan se díval, jak odchází, a znovu se ho zmocnil hluboký smutek.

„Hořelo tu,“ zaslechl, jak dívka věcně pronesla na odchodu.

„Já vím, Edie.“

„Hrozně hořelo. Všichni uhořeli.“

Na to ošetřovatelka neřekla nic.

Zatímco policista mluvil s doktorem Malonem, vstoupil Declan do otevřených dveří a díval se, jak dívka odchází. Jako by na sobě Edith cítila jeho oči, otočila se, usmála se a zvedla ruku.

„Vylezla jsem ven,“ zavolala za ním.

„To mě těší,“ zaslechl sám sebe říkat. „To mě těší, Edith.“

Kapitola 4

PŘEDTÍM

Před třemi měsíci

Edith rychle vyšla ze společenské místnosti a následovala zástupkyni vrchní sestry k toaletám na konci chodby. Pacientky neměly dovoleno chodit tam samotné. Kráčely tiše, ozývaly se jen jejich kroky dunící o kamennou dlažbu. V Edithině hlavě to ovšem pořád brebentilo: zkazky o společné ložnici, povlečení, jestli je tam pořád ještě ta černobílá housenka, zda bude k obědu skopové, kde doktoři žijí, pokud zrovna nejsou tady, a jestlipak pacientky brzy pustí do biografu? Některé dny se tolik podobaly jeden druhému, až měla dojem, že už je všechny předtím prožila. Mluvení pomáhalo.

S doktory si příliš povídat nemohla, pro případ, že by ji obvinili z lhaní, a kdo ví, jestli by jim ošetřovatelky něco nenapovídaly. Bylo lepší říkat věci, kterým se usmáli a dali jí červené pilulky, a ať prý se vrátí na oddělení. Když byla malá, nevěděla, jak na to. Zdálo se, že ať řekne cokoliv, pošlou ji do bílého pokoje. A tehdy také bývala hlasitější a nedařilo se jí nechávat si pro sebe všechny ty věci, co měla v hlavě.

Nejvíc se bavívala s Patricií. Obě tu byly už od doby, kdy byly malé holky. Jenže Patricia se občas rozzlobila, nabrala v obličeji stejnou barvu, jakou měly její jasně rudé vlasy a pak na Edith křičela, říkala jí Frede a ječela, ať vypadne. Jindy však Edith dovolila, aby si položila hlavu k ní do klína, a pak ji hladila po vlasech a vyprávěla jí o výletech na chatu u moře, kam jezdívala její rodina, a kde byla pláž se záchodky a Patriciina babička nosívala dlouhé černé šaty a odmítala plavat. To se Edith náramně líbilo. Pokaždé přitom zavřela oči a představovala si, že je zase doma v posteli a matka se jí měkkými prsty jemně probírá kadeřemi.

Patricia už nic z toho nedělala. Minulý měsíc ji po tom incidentu s Donnou přestěhovali na jiné oddělení. Edith ji jednou zahlédla ve společenské místnosti, ale mluvit s ní nemohla, protože Patricia byla příliš rozrušená a tak měla přikázáno stát na dohled sesterny. Dokud s ní Patricia byla na stejném oddělení, nehrozilo Edith zdaleka takové nebezpečí. Teď ovšem musela být neustále ve střehu a vždy připravená.

Nebyla úplně sama, alespoň měla pořád ještě Bernie. Bernie byla menší a o více než čtyři roky mladší než Edith. Patnáct, sdělila jim sestra Shawová. Edith si to dovedla spočítat. Bernie měla dlouhé, tmavohnědé vlasy jako kůra toho velkého stromu v zahradě. Edith se jí držela, jak jen to šlo. Bylo lepší nebýt sama. Patricia byla sama, když se to stalo.

Zástupkyně vrchní sestry se zastavila před vlhkou, nakysle páchnoucí místností. Svítila tu jen jedna žárovka, ale přece jen nevládla taková tma, aby nebyly vidět mokré skvrny na stropě a olupující se omítka. Úklidová parta sem ještě dnes se svými mopy nezavítala. Na podlaze byly vlhké otisky bot a špinavé šmouhy. Ošetřovatelka zaváhala, nechtělo se jí vejít dovnitř a posadit se na dřevěnou stoličku u zdi, a tak Edith nahnala dovnitř a sama zůstala stát ve dveřích s ústy zakrytými dlaní. Uvnitř se nacházela řada pěti kabinek a ani jedna neměla dveře.

Edith do jedné vstoupila. Setřela by ze sedátka žlutavé kapky, ale nechtěla, aby se na ni ošetřovatelka zlobila, že zdržuje. Stáhla si kalhotky, posadila se a slabě zalapala po dechu, když se nahým tělem dotkla studené glazury a ucítila na kůži mokro. Ošetřovatelka stála jen kousek opodál. Edith vždycky toužila, aby měly kabinky dveře.

Napřed zaslechla její smích – ostrý a osobitý. Edith prudce zvedla hlavu. A pak tu najednou byla, kráčela chodbou spolu s Marthou a sestrou Ritchieovou. Edith rozeznávala její tmavé vlasy zastřižené šikmo pod ušima a krátkou ofinu. Edith srazila kolena k sobě, předklonila se a zoufale se snažila zakrýt. Připadalo jí, že uvnitř celá zamrzla.

Donna.

Viděla snad, kam Edith míří. Proto sem teď přišla?

Modlila se, aby si jí tu nevšimla, aby na záchod vůbec nešla. Kroky se ozývaly stále hlasitěji, až Edith vycítila, že někdo stojí přímo před její otevřenou kabinkou. Pomalu zvedla oči. Donna tam stála a hleděla na ni, levé oko se jí přitom prudce otevíralo a zase zavíralo – měla tik. Za ní stála Martha s hubenou a bledou tváří a také pozorovala Edith.

„Vida vida. Ahoj princezno,“ pronesla Donna.

„Tak pohněte sebou, dámy,“ zavolala ošetřovatelka a Donna se ušklíbla a vešla do vedlejší kabinky, zatímco vychrtlá Martha obsadila tu z druhé strany. Edith zoufale vzhlédla k ošetřovatelce, najednou velmi vděčná za její blízkost. Co by jí tu Donna mohla provést? Určitě je tu v bezpečí, ne?

Ozval se kašel a zašustění. Zástupkyně vrchní sestry a sestra Ritchieová si spolu povídaly mezi dveřmi a do místnosti se nedívaly, a právě tehdy začaly Donna a Martha šeptat ty věci. Nechutné, děsivé věci, které Edith provedou. Jejich výhrůžky proplouvaly do kabinky mezerami shora i zdola a kroužily kolem ní, tak tiché, až se Edith mohlo zdát, že si je jen představuje.

Nedokázala se pohnout. Ta slova způsobila, že se toužila umýt, smýt je ze sebe.

„Krucinál, Edith, tobě to trvá,“ štěkla ošetřovatelka.

Edith zůstala, kde byla, a čekala, až ty ženy v sousedních kabinkách spláchnou a odejdou. Nedokázala ovládnout třas v nohou, nezmohla se na nic – jen dál seděla všem na očích.

Zástupkyně vrchní sestry po ní střelila pohledem. „Vstávej.“

Martha zatáhla za splachovadlo, vstala a poodešla o kus dál. Konečně se ozvalo další spláchnutí a z kabinky vyšla Donna. Na Edith se podívala až ode dveří a přitom něco povytáhla z kapsy. Ty dvě ošetřovatelky tu věc nemohly vidět a Edith cítila, jak se v ní vzpříčil tichý výkřik. Vypadalo to jako klíč, jeden z těch, které sestry nosívaly na velkých stříbrných kruzích. Jeden z těch klíčů, které dokáží otevřít jakékoliv dveře na oddělení. Její dveře.

Donna si dovedla opatřit nejrůznější věci. Cigarety od zřízence Franklina. Měkké papuče od jedné z ošetřovatelek. Teď má klíč. Donna se na ni na odchodu zašklebila a předvedla všechny své nerovné zuby.

„Uvidíme se na oddělení, Edie,“ zavolala. Kráčely chodbou zpátky, Marthin smích se odrážel od kamenné dlažby a sestra Ritchieová se k ní přidala, jako by všechny tři byly kamarádky.

„Myslíš, že na to máš celý den, Edith?“ křikla zástupkyně vrchní sestry ode dveří.

Edith nesnášela, když ošetřovatelky zvyšovaly hlas. Strávila roky tím, že se je snažila nenaštvat, protože věděla, že když se nebude chovat jaksepatří, může být všechno ještě horší. Horší než zvýšené hlasy. Mnohem horší. „Pardon, pardon,“ opakovala. Kalhotky měla nařasené kolem studených kotníků a měchýř stále ještě plný. Vstala a stáhla si šaty.

„Jestli si myslíš, že tě nepotrestám za to, jak plýtváš mým časem, tak…“ Ošetřovatelka se za řeči otočila a odkráčela, zatímco si Edith nemotorně pozapínala oblečení a rychle ji doběhla.

Kráčela jí v patách chodbou k oddělení, sužovaná plným měchýřem. Opravdu se Donna zmocnila jednoho z těch klíčů? Měla by to říct zástupkyni vrchní sestry? Edith cítila, jak se jí svírá hrdlo a uvnitř narůstá panika jako balon. Od Patriciina odchodu v ní Donna viděla svou poslední hračku a varovala ji, že si k ní najde cestu. Takže na to konečně došlo? Už není v bezpečí?

Teď míří na oddělení. Mohla by to říct zástupkyni. Určitě ji vyslechne, sice není jedna z těch hodných sester, ale je férová. Edith už přece celé roky nic neprovedla. Možná ji vyslechnou, možná ji nepotrestají.

„Paní zástupkyně,“ vydechla Edith.

„Co je?“ Ošetřovatelka kráčela dál.

„Viděla jste to?“ pokračovala Edith. „Donna, paní zástupkyně, Donna,“ koktala. „Ona má klíč. K mému pokoji, vím to…“

„Přestaň fantazírovat, Edith. Pacienti nemají klíče.“ Zachrastila svým vlastním stříbrným kruhem. Právě míjely okno společenské místnosti a zahýbaly za roh.

„Já vím, že má, paní zástupkyně.“ Edith slyšela, že sama začíná zvedat hlas. Už byly téměř zpátky na oddělení – jestli se jí povede ošetřovatelku přesvědčit, jestli Donnu prohledají… „Prosím, prosím, já ho viděla, ona si odemkne…“

Zástupkyně se prudce zastavila, div do ní Edith nevrazila.

„Ty na mě zvyšuješ hlas?“

„Já…“ Tohle je poslední šance. Edith polkla a pokusila se ovládnout hlas. „Ona si odemkne můj pokoj, prosím.“ To poslední slovo se jí vydralo ze rtů jako přidušený výkřik a Edith vykročila. Příliš blízko.

„Nic takového neudělá, Edith. A běž zpátky za mě.“

Edith viděla, že se nacházejí přímo naproti dveřím oddělení. Docházel jí čas. Slyšela, jak dýchá stále namáhavěji.

„Mám na tebe žalovat vrchní sestře, že si vymýšlíš a zdržuješ?“ pronesla ošetřovatelka tichým, nebezpečným tónem.

„Ne.“ Edith se stěží ovládla, aby k ní nevztáhla ruce. „Omlouvám se, já jen že jsem viděla…“

„Už nechci slyšet ani slovo o tom, cos viděla. Stoupni si zpátky za mě.“ Nevěřila jí, Edith to poznala podle toho, jak opovržlivě ohrnovala ret.

Edith spolkla zbytek slov a zuřivě přikyvovala. „To nic. Omlouvám se, paní zástupkyně.“

„Beztak mám dneska práce nad hlavu.“

„Ano, paní zástupkyně.“ Edith capkavě vykročila za ošetřovatelkou mašírující ke konci chodby.

„Tak šup dovnitř. Klíč? Prosím tebe.“

Odemkla dveře oddělení a Edith se ocitla uvnitř. Nezvedla oči, nezastavila se, jen spěchala společnou ložnicí a dávala si přitom pozor na tmavé vlasy a křivou ofinu. Seběhla po schodech, nevšímala si hlasu volajícího její jméno, vklouzla do svého pokoje, zavřela za sebou dveře, opřela se o ně a zavřela oči.

Z patra nad sebou slyšela zvuky, ženy pohybující se mezi postelemi v pauze před obědem. Představila si Bernie někde tam nahoře ve velké ložnici, kterou sdílela s devatenácti dalšími. Edith se snažila zklidnit dech, hruď jí stoupala a klesala příliš rychle. Přemohla ji potřeba na malou, a tak spěšně sáhla pod postel pro nočník, znovu si vykasala šaty a přidřepla nad ním.

Prudce vzhlédla. Představuje si to, anebo se kulatá klika dveří pomalounku otáčí? Opřela se dlaní o podlahu, aby se v podřepu napřímila, a všemi smysly se snažila něco zachytit. Vždycky jí připadalo, že je v na noc zamčeném pokoji v bezpečí. Když ji poprvé přestěhovali, ležela dlouho potmě vzhůru, protože nebyla zvyklá na samotu a příliš se bála usnout, aby ji nesežraly příšery.

Teď byla starší a příšery nebyly tím, co jí nahánělo strach.

Kapitola 5

TEĎ

Declan si přidržoval kapesník u obličeje, ale tenká bavlna byla proti tomu zápachu bezmocná. Bylo to příšerné, ty řady hrbolatých tvarů pod prostěradly, vločky popela tančící ve vánku jako hrůzná chumelenice.

Doktor Malone kráčel v čele zabrán do hovoru s postarším mužem z Dunedinu, který pracoval v márnici. Declan otálel za nimi. Nedokázal odtrhnout oči od tvarů pod prostěradly, pořád musel myslet na to, že jde o těla žen, které ještě před pouhými pár hodinami slyšel křičet. Zvedl se mu žaludek a na okamžik musel zavřít oči.

Z dřevostavby nemocničního oddělení zbyly jen ohořelé pahýly, kostra stěží držela pohromadě, všude ležely pozůstatky stolků a železných postelí. Místo, kde ještě před čtyřiadvaceti hodinami bydlelo devětatřicet žen, teď bylo jen lepkavou, spečenou směsí. Hasičům a dobrovolníkům se podařilo zabránit, aby se požár rozšířil do hlavní budovy, ale nikomu se nepovedlo dostat se do hořící budovy včas. Všechny ty ženy se prý udusily. Budova byla natolik poškozená, že podle náčelníka hasičů nebylo možné určit, kde požár vznikl. Dokonce nešlo rozeznat, kde stávaly zdi a jednotlivé místnosti, ani si představit, jak to tam vypadalo, než se z toho staly kouřící, ohořelé trosky. Declan si vzpomněl na Edith zamazanou od sazí a pocítil vděčnost, že alespoň ona unikla. A pak si vzpomněl na Bernadette a zahleděl se na prostěradla. Pod jedním z nich je i Bernadette.

Lidé, kteří jej míjeli, nesli v rukou kbelíky, ručníky a prostěradla, a kolem obličejů měli uvázané kapesníky. Za nimi se na pozadí tyčila impozantní hlavní budova, její hlavní věž, věžičky, samý tlustý kámen chráněný vůči zničení. Ze všech oken hleděly zpoza mříží tváře a ozývalo se tiché mumlání.

Nedokázal si představit ten strach, ani jaké to asi bylo, být lapený uvnitř. Uvědomily si to všechny ve stejnou chvíli? Sápaly se bezvýchodně na dveře a okna, která se dala otevřít jen zvenčí? Jakou bolest asi cítily? Declan se otočil zády a s pokožkou vlhkou potem lapal po dechu. Zahleděl se na klikatou příjezdovou cestu, železnou bránu a moře v dálce. Odstíny zelené, šedé, modré. Klid.

Doktor Malone nyní osaměl a s čelem zbrázděným vráskami vzhlížel k hlavní budově Seacliffu, k obrovským kamenným kvádrům, věžičkám tyčícím se k nebi a břidlicové střeše. „Díky bohu, že se to nerozšířilo,“ pravil s rukama zapřenýma v bok. „Až sem.“

Declan cítil, že se mu třesou ruce, a tak je vrazil do kapes. Ano, ostatní pacienti byli zachráněni, ale pro tolik bylo příliš pozdě.

„Tu dívku z dnešního rána jsem tu ještě neviděl, tedy tu ženu. Jakou má diagnózu, pane doktore?“

„Ženu?“

„Edith, jednu z těch dvou pacientek, které se dostaly ven.“

„Edith Garrettová,“ potvrdil doktor Malone. „Inu, to je schizofrenička, přišla sem ještě jako capart.“

„A Martha?“

„Martha Andersonová je tu jen pár let, alespoň co se pamatuju. Poslali ji k nám místo do vězení.“

Declan povytáhl obočí. Do Seacliffu často přiváželi pacientky z věznic. Přemýšlel, co asi provedla. Vzpomněl si, jak na ni policista frustrovaně křičel, zatímco ona jen tak mlčky seděla, a také jak mrazivě se na něj Martha podívala.

„Měly štěstí,“ pokračoval doktor Malone, „že se jim povedlo uniknout. Ten zbytek…“ Odmlčel se, polkl a velký ohryzek mu poskočil. Zatím největší projev citu, jaký u něj Declan za celý den viděl. „Hrůza. Opravdu hrůza.“

Declan přikývl a současně jej zaplavila beznaděj, zoufale toužil nějak pomoci. Edithina slova mu připomněla, že ostatním pacientkám pomohl. Možná by dokázal pomoci i jí. „Na univerzitě jsem pracoval na modulu, spolu s profesorem Batesem. Sledovali jsme příklady válečných traumat, starali se o muže, kteří utrpěli velký šok, a tak jsem si říkal, jestli bych se v průběhu několika příštích dnů mohl setkat s těmi dvěma, které přežily.“

„Chcete je vyšetřit?“

„Ano, pokud by vám to nevadilo. Rád bych se jim pokusil pomoci. Předpokládám, že by mohly projevovat příznaky, které by ukázaly, že si prošly traumatickou událostí. Rozhodně mi připadalo, že to obě zasáhlo, což se ostatně dalo čekat.“

Vzpomněl si na Marthu – na její ticho a sebeovládání, přestože uvnitř vřela, a na Edith a nestálý výraz její tváře, špatně načasovaný smích a přidušený vzlykot. Jak by vůbec mohly přežít tak strašlivou noc, aniž by to na nich zanechalo následky? Možná, že tohle je ten případ, kdy by mohl alespoň trochu pomoci.

„To nejspíš nebude nutné, doktore Harrisi. Přece jen jsou to moje pacientky a Edith měla v poslední době nějaké potíže. Musíme pečlivě dohlédnout na to, co říkají – mohlo by to být choulostivé… policejní náčelník má jisté obavy. Inu, uvidíme…“

Uvidíme mu připadalo jako pootevřená vrátka. Declan zmlkl, odhodlán znovu přivést řeč na toto téma.

„A co příčina toho požáru, pane doktore? Někdo zmiňoval, že s tou budovou byly potíže už v minulosti. Základy prý–“

Declan nebyl připraven na ten náhlý stisk, kterým mu Malone sevřel zápěstí.

„Takové otázky teď ale od vás nepotřebujeme. Dost na tom, že personál je…“ Snad si najednou všiml Declanových vytřeštěných očí, protože jej zase pustil. „Nemusíte si s tím dělat hlavu, doktore,“ pravil Malone s falešným veselím v hlase, a vyrazil k průčelí budovy, kam právě přijelo auto. Vystupovali z něj dva muži, upravovali si buřinky a uhlazovali saka.

Declan za ním upřeně hleděl. Pak se vydal na zpáteční cestu postranním křídlem a byl vděčný, že nechává zničené oddělení za zády.

Ústav hučel nepokojnou energií. Pacienti byli neklidní a stejně jako personál divoce spekulovali. Všichni samozřejmě viděli kouř, někteří byli vzhůru a viděli i plameny, jiní zase slyšeli křik a jekot žen uvězněných uvnitř budovy. Všichni se ptali, co se stalo, jak se to stalo, a příběh se proměňoval a šířil jako požár.

Ve společenské místnosti vládla zběsilá atmosféra, personál už musel u některých pacientů zakročit. Jeden z mužů na oddělení číslo dva se pokusil uškrtit jiného pacienta, protože se něčemu zasmál, a jednu hysterickou ženu museli odvést uprostřed divokého záchvatu, během kterého neustále křičela „Hoří!“, dokud ostatní pacientky nezačaly plakat nebo křičet, ať přestane. Možná, že chce Malone jen udržet klid. A přesto – způsob, jakým jej doktor chytil za zápěstí, když se ptal na příčiny požáru, vyvolával v Declanovi otázky.

Proti němu kráčela ošetřovatelka, která se toho rána objevila u výslechu – sestra Shawová, vybavil si její jméno – a tlačila před sebou vozík. Boty jí vrzaly na kamenné podlaze chodby. Declan se na vteřinku zarazil, ale vzápětí se rozhodl.

„Sestro Shawová,“ oslovil ji, když jej míjela.

Vozík zastavil s tichým cinknutím nástrojů, které vezla.

„Pardon, doktore Harrisi, nedávala jsem pozor.“ Prudce zvedla hlavu a odhrnula si uvolněný pramínek vlasů, který jí stále ještě vykukoval zpod čepečku.

Pohlédl na ni.

„To nic, nechtěl jsem vás polekat. Jen jsem si říkal, kde máme záznamy pacientek z oddělení číslo pět.“

Jakmile ta slova vyslovil, ošetřovatelka se okamžitě zatvářila sklesle a Declan si vzpomněl, jak měla toho rána začervenalé oči.

„V hlavní budově. Je to všechno tak strašné, viďte?“ Světlé oči už jí skelnatěly a hrozil příval čerstvých slz. Tehdy si všiml, že má na tvářích skvrny a zmuchlaného kapesníku, který svírala v ruce.

„Je to skutečně hrozně smutné,“ souhlasil. „Chcete, abych vám pomohl?“ Pokynul hlavou k vozíku.

„To je od vás laskavé. Nesmím. Měla bych sebou hodit. Máme toho dnes ráno tolik a sestra Ritchieová mi vynadala, že jsem fňukna…“ Ruka s úhledně ostříhanými nehty jí vylétla k ústům, jako kdyby si právě teď uvědomila, s kým mluví. „Má samozřejmě pravdu,“ dodala, „ale já na ně na všechny musím pořád myslet, jak byly zamčené uvnitř a nemohly ven. Co začala válka, máme tak málo personálu, a tak jsem si říkala, jak by to dopadlo, kdybychom měli víc…“ Mluvila pořád rychleji a čím dál vyšším hlasem, a slzy, které jí předtím hrozily vytrysknout, jí nyní nezadržitelně kanuly po tváři. „Pardon,“ popotáhla nosem a přitiskla si papírový kapesník pod oči.

Declan sáhl do kapsy, vděčný za ten čerstvě vyžehlený kapesník. Podal ho sestře Shawové a ta si ho vzala s mlčenlivým pokývnutím.

„Nejste žádná fňukna,“ ujistil ji Declan. „Máte plné právo být smutná.“

Zatvářila se malinko veseleji.

„No tak, já vám s tím vozíkem pomůžu. Jen mě nasměrujte, a pak mi ukažte, kde máme ty záznamy.“ Použil tón, kterým si v poslední době uvykl mluvit s pacienty, a zdálo se, že sestru Shawovou alespoň trochu utěšil.

Prošli spolu chodbou kolem místností, které Declan zatím ještě neobjevil, nekonečné spleti kanceláří, zamčených skříní, zásob, chodeb na různá oddělení. Nikdy jej nepřestalo udivovat, jak je ta budova obrovská. Když ji roku 1877 postavili, byla to největší budova na Novém Zélandu. Jeho otce potěšilo, že bude pracovat v tak prestižním prostředí – aspoň něco, když už není tak docela opravdový doktor.

„Jsme tu,“ a sestra Shawová mu vracela kapesník.

Declan se usmál. „Nechte si ho.“

S tichým poděkováním jej vsunula do kapsy.

Vstoupili do místnosti a ošetřovatelka ho zavedla ke kartotéce a ukázala mu klíče ukryté ve váze z modrého skla. „Současné pacienty máme tady. Ta čísla vpředu se týkají oddělení, ale pacienti bývají překládáni z jednoho na druhé, takže je někdy potřeba hledat pod tím předešlým číslem. Záleží na tom, jak dlouho tu jsou a jestli mají nějakou pravidelnou léčbu. Historické záznamy si doktor Malone nechává u sebe. Hledáte někoho konkrétního?“

„Edith Garrettovou a Marthu Andersonovou.“

Ošetřovatelka tiše přikývla a znovu hrozilo, že jí vyhrknou slzy. „Díky bohu, že aspoň Edie… díky bohu. Aspoň jedna dobrá zpráva z té noci.“

Přistoupila rozhodně ke kartotéce označené malou kovovou tabulkou s vyrytým číslem pět. „Většinu záznamů z poslední doby najdete tady. Vím, že Martha k nám dorazila před dvěma lety – já sama tu tenkrát byla asi jen měsíc. Ze začátku byla dost nevyzpytatelná, nebylo vůbec těžké představit si, jak svému muži provedla to, co mu provedla. Říká se, že možná… totiž…“

Declan stěží poslouchal, tou dobou už vytahoval zásuvku kartotéky a hledal písmeno G.

„… ale to budou nejspíš jen řeči.“

„A Edith?“ Nalezl vybledlou hnědou složku, vytáhl ji a položil na stolek za sebou.

Sestra vypadala na okamžik na rozpacích. „Edie? Edie je tu už celé roky, podle všeho tu vyrostla. Je tu už od dětství. Edie je milá holka. Navzdory tomu, co se nedávno dělo,“ pokračovala, než ji Declan stihl znovu přerušit. „Vždycky myslí na druhé. Ach.“ Ruka jí vylétla k ústům a oči se zalily slzami. „Bernie,“ zašeptala.

„Bernadette.“ Declan smutně přikývl. „Byla to má pacientka.“

Sestra Shawová na něj pohlédla. „Ach, Edie bude zničená. Byly si s Bernie tak blízké. Edie pro ni byla jako starší sestra.“ V tu chvíli jako by se v ní něco zlomilo, celá se schoulila a hlasitě se rozvzlykala.

Declan se jemně dotkl jejího ramene. „Mám někoho zavolat?“

Sestra Shawová zavrtěla hlavou. „Omlouvám se,“ řekla a jemně si přitom otírala oči. „Jen že si pořád připomínám, kdo…“ Nedokázala větu dokončit a Declan ji chápal. Sedmatřicet žen. Cítil pach kouře na jejich šatech; následoval je bludištěm chodeb, táhl se za nimi.

Z dálky k nim dolehl hlas a Declanovi chvilinku trvalo, než si uvědomil, že volá čísi jméno. Sestra Shawová se okamžitě narovnala a pohlédla na dveře, jakmile se k nim to slabounké „Nancy“ doneslo. Přitiskla si dlaně na oči, vstala a uhladila si sukni. Declan se ohlédl přes rameno ke dveřím. „Potřebujete ještě chvilku? Mohl bych je zdržet.“

„Ne, ne, budu v pořádku.“ A pak pevnějším hlasem: „Musím se zaměstnat, přestat na to myslet a začít pomáhat. Musím jít.“ Vykročila a malinko se zapotácela, ale rychle se paží zapřela o stůl. Polkla, došla ke dveřím a přitom zvedla ruku a zastrčila pod čepec pramínek pískových vlasů.

„Děkuji vám, pane doktore,“ řekla. „Doufám, že tu najdete vše, co potřebujete.“

Declan krátce přikývl. Když zaslechl svůj titul, připadal si podivně starší. Ještě před pár týdny byl medikem v Dunedinu, poněkud nepovedeným synem slavného lékaře. Nyní byl doktorem Harrisem – autoritou. Obrátil se zpět ke kartotéce.

Našel složku s Marthiným jménem – její záznamy měly povědomou hlavičku, razítko Seacliffského ústavu, a pod ním strojem psaná data. Byly tam také soudní dokumenty a mírně zašlá fotografie se zažloutlými, zkroucenými rohy. Přejel prstem po ženě, kterou nepoznával. Kulatý obličej, dolíčky ve tvářích, svírala ruku malého chlapečka, který se jí tiskl k boku. Co se jí stalo? Pomyslel na Marthu, jak odcházela od výslechu, tváře propadlé, samá hrana, tichá zuřivost. Tak jiná než ta žena na fotografii. Spěšně prolétl její záznamy a přitom si byl vědom té druhé složky na stole, ke které mu neustále sklouzával zrak, a prsty ho svrběly, jak moc se po ní toužil natáhnout.

Edith. Co jen ho na ní tak zaujalo? Možná to, jak nakláněla hlavu, nebo ta inteligence, o které se domníval, že ji zahlédl v jejích očích? Něco na tom pranepatrném, smutném úsměvu, jak přeskakovala od jedné emoce ke druhé, a ten pohled, když ji odváděli. Něco ho lákalo. Opatrně dlaněmi uhladil papíry. Složka nebyla tak těžká, jak čekal.

Přitáhl si židli, usedl a pokusil se vysledovat její příběh. Ve složce byl původní formulář, který u příjmu podepsal její otec, pastor, a matka, v domácnosti. Krátké a zmatené vyjádření samotné Edith: komentáře ohledně její rodiny, jejího domu u moře, staršího bratra, ošklivé nehody – někdo ji udeřil – a pod tím Maloneho diagnóza mnohočetné poruchy osobnosti. Záznamy přeskočily řadu let a pokračovaly poznámkami starými jen několik měsíců: zvýšená paranoia, řeči o věcech, které prý slýchá na oddělení, nesouvislé vyprávění o přítelkyni jménem Patricie, záznamy o novém léku, který dostávala, a návrh na elektrošokovou terapii. Declan popadl tužku, něco z informací si zapsal a papír ukryl v kapse. Věděl, že doktor Malone by nebyl rád, kdyby si Edithiny záznamy odnesl.

Znovu zkontroloval složku a její nekompletní chronologii, vyznívající jako jednostranná konverzace. Poslední stránku tvořilo hlášení vrchní sestry ohledně incidentu, ke kterému v ženské ložnici došlo mezi Edith a další pacientkou. Nahoře byla kancelářskou sponkou připevněna poznámka a Declan při pohledu na ni zavrávoral a na zbytek složky zapomněl.

Četl si tu stručnou poznámku stále dokola a v krku mu vyschlo.

„Zvažována leukotomie, pacientka pozorována.“

Kapitola 6

TEHDY

Navštívily jsme s matkou ve městě paní Booneovou. Byla nemocná a tatínek všechny v kostele požádal, aby se za ni modlili. Paní Booneová je velmi stará a má dům, který je celý schovaný za obřím živým plotem, kterému matka říká „makrokarpa“.{Cypřiš velkoplodý - pozn. překl.} Má dlážděnou příjezdovou cestu a pán, který nemluví, nám vždycky otevře dveře a pustí nás dovnitř. Voní to tam po leštidle, kterým paní Clarková čistívá zábradlí našeho schodiště.

Paní Booneová sedí ve vysokém křesle, přes sebe má deku a nemůže vstát, když vejdeme a sedneme si naproti ní. V krbu hoří oheň a v pokoji je horko, ale paní Booneová vypadá, že jí není teplo, dokonce ani pod tou dekou. Ten pán nám přinese tác se stříbrnou konvicí a piškot s rybízem, a podá mi kousek na talířku. Ruce mám vedrem kluzké a zapomenu poděkovat a matka se na mě podívá, ale už je pozdě.

Moučník je suchý a kousky mi málem váznou v krku. Paní Booneová svůj koláč nejí.

Matka se jí ptá, jak se jí daří, a paní Booneová má hlas drolivý jako ten moučník a častokrát se odmlčí, aby nabrala vzduch. Ten pán už znovu nepřijde, ale já si přeju, aby se vrátil a otevřel okno. Matka paní Booneové vypráví o dunedinské pouti a paní Booneová na to jen jedenkrát kývne svou šedivou hlavou. Potom se matka rozhovoří o krásném květinovém aranžmá a já zvednu oči ke krbové římse, abych se na ně podívala, a v tu chvíli spatřím tu fotografii.

Vedle květin ve skleněné váze stojí fotka ženy a chlapce u moře. Nejspíš to bude paní Booneová, když byla mladší, má skoro stejný účes s kudrlinkou téměř zakrývající oko.

„Moře, moře,“ ukazuju, oči doširoka otevřené, a kopu nožkama.

Paní Booneová sleduje můj prst a slabý úsměv jí ještě více prohloubí vrásky na tváři. „Arthure, chlapečku můj,“ zašeptá.

„Chybí mi koupání v moři,“ řeknu.

„Nehloupni, Edith, v životě ses v moři nekoupala.“ Matka dál mluví o květinách, jen o něco hlasitěji, a pořád přitom těká očima ke mně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ta druhá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.