Přeložila Eva Klimentová

Copyright © 2020 by Anne Youngson

Translation © Eva Klimentová, 2021

ISBN 978-80-249-4537-8

Pro Mary, nejlepší sestru na světě

1

Jednička

Kousek od moře, ve městě nedaleko Londýna, u potahové stezky podél plavebního kanálu je uvázaný úzký člun. Je natřený tmavomodrou barvou a na přídi má červenými písmeny vymalované jméno Number One. Jednička. Je uvázaný těsně u břehu pomocí lan, která jsou mokrá od deště, olezlá stářím a omotaná kolem kůlů, pokřivených špatně cílenými údery paličky. Stále ještě je na vodě. Dveře na obou koncích jsou pevně zavřené a postranní okénka zajištěná na petlice. Na střeše je světlík, pootevřený na ventilačku, aby do kajuty proudil čerstvý vzduch. Kaluže vody na palubě a na střeše svědčí o tom, že pršelo, ale v tuto chvíli už neprší.

Po potahové stezce kráčejí proti sobě dvě osoby. Jednou z nich je vysoká, poměrně plnoštíhlá žena, tedy asi tak polovina žen v jejím věku – už je jí něco přes padesát – by byla štíhlejší a menší než ona, ale není nijak neobvykle vysoká ani baculatá. V jedné ruce drží oranžovou igelitku a na nohou má zářivě stříbrné tenisky. Na potahové stezce sice možná nejsou nijak nepatřičné, ale vůbec se nehodí k její černé vlněné sukni a přiléhavé blůzce. Vlasy má přikryté značně vybledlým šátkem, který zjevně kdysi býval purpurově červený.

Žena, která se k ní blíží, je menší a štíhlejší. Nese deštník v barvě, které se často říká fuchsiová, ačkoli fuchsie mají spoustu různých barev. Drží ho u boku – zrovna teď nepotřebuje jeho ochranu –, ale otevřený, jako by měla strach, že jí bude dlouho trvat, než ho otevře, kdyby ho náhle potřebovala. Má pečlivě upravené vlasy a oblečení si možná důkladně vybrala tak, aby působilo nenápadně. Pokud ano, tak se jí výběr povedl.

Zatímco se obě přibližují k uvázanému člunu, slunce prostrčí mezi mraky prst světla a najednou je nádherný den, v onu chvíli, na oné stezce. Téměř v témže okamžiku, kdy jsou obě ženy tak blízko sebe, že by se kývnutím a úsměvem mohly pozdravit, pokud by si jedna z nich (nebo obě dvě) myslela, že je to vhodné – vůbec se neznají, takže se to zdá být nepravděpodobné –, přesně v tu chvíli začne člun kvílet. Kvílí jako mezzosopranistka, které uprostřed árie náhle dojde, že je jí manžel v první řadě nevěrný, a kterou zároveň bodne do zad neopatrný kopiník. Obě ženy se zastaví.

Měla plnou náruč věcí, které jí zbyly po více než třiceti letech práce. Odkopla strategický pětiletý plán, složený a zasunutý pod dveře, aby se nezavíraly, a nechala je za sebou zaklapnout. Teď z kanceláře odnášela tak malé a bezvýznamné předměty, že je předtím přehlédla, když dávala na hromádku věci, které určitě patřily jí: knihy, sada psacích potřeb, šanony s osobními údaji, které nebylo možné označit za majetek společnosti Rambusch Corporation. Uložila je do krabice, kterou jí poskytlo vedení firmy. Na balení dohlížel, či mu spíš přihlížel, Clive, zástupce oddělení lidských zdrojů (to bylo ironické, protože působil dost nelidsky). Stál vedle ní a monotónně hučel jako vysavač (který značně připomínal), permanentně zapnutý a připravený vcucnout všechno, co se náhodou dostane do dosahu jeho hubice. To bylo včera, předposlední den. Dnes, poslední den, stála na chodbě a držela věci, které byly tak podivné a přitom dobře známé, že už pro ni byly neviditelné. Plastovou žabku, kterou měla připevněnou na kraji monitoru svého počítače, pohlednici newyorské budovy, připíchnutou na korkové nástěnce, kalendář zahraniční dobročinné organizace, na kterém ještě zbývalo otočit šest dalších fotografií podvyživených dětí, hrneček s obrázkem ježka na rýžáku a s přivařenou hnědou usazeninou na dně, perořízek s bambusovou rukojetí, na níž byly zářezy připomínající stopy po zubech, purpurový šátek, tak dlouho přivázaný k držadlu kartotéky, až po celé délce vybledl a jeho původní, překvapivě sytá barva byla vidět jen uvnitř uzlu, fotografie z teambuildingu – všichni účastníci měli na hlavách ukrutně žluté ochranné přilby, stáli pod útesem a vítězoslavně svírali lana, i když už si nepamatovala, jestli měli vyšplhat nahoru nebo právě slezli dolů. Málem tu fotku vyhodila do koše, který už byl plný vyhozených přáníček. Při bližším prozkoumání zjistila, že nikoho na ní nepoznává – i když sebe rozpoznala jakožto jedinou ženu z celé skupiny –, a tak ji použila jako tácek a navršila na něj ostatní krámy.

Dveře se zavřely se zasyčením, které vydal automatický zavírač. Jmenovka – Eva Warburtonová: Plánování  – se zastavila jen pár čísel před Eviným nosem. Kdyby měla volnou ruku, mohla by ji nějak znehodnotit, ale za daných okolností se k ní jen naklonila a políbila ji.

„Sbohem, Evo Warburtonová – Plánování,“ zašeptala. „Těšilo mě, že jsem tě poznala.“

Cestou k výtahu jí z hromádky spadl nejdřív šátek, potom žába a vzápětí perořízek. Všechno to posbírala a zastavila se v hale, aby požádala recepční o igelitku. Recepční se šla podívat do skříňky za svým stolem. Eva položila hromádku na recepční pult a pozorovala olej, který cirkuloval ve vystaveném objektu, jenž měl návštěvníky ohromit technickou brilantností inženýrských a výrobních schopností společnosti Rambusch Corporation, jejího mistrovského ovládání čerpadel, pístů a ventilů. Všimla si plastové cedulky, na které stálo:

Sestrojeno z výrobních součástek

Eva vzala perořízek a cedulku odloupla. Na památku. Zastrčila si ji za pas sukně.

Slečna se vrátila s tenkou igelitkou s logem místního rychlého občerstvení.

„Nic jiného jsem nenašla,“ omlouvala se.

„To bude stačit,“ ujistila ji Eva. Bylo těžké udržet ukradenou cedulku za pasem, aby nevyklouzla, když Eva plnila tašku drobnými, neskladnými předměty. Recepční si její neobratnost vysvětlila jako citové rozrušení a zbylé věci naskládala do igelitky sama.

„Mrzí mě… Víte co…, že odcházíte,“ řekla Evě.

„Bylo načase udělat změnu.“

„Myslela jsem na vás, jak musíte pracovat se všemi těmi mužskými v nejvyšším patře. Jako že jste si ani neměla s kým pokecat a tak.“

„V zásadě neměli moc pochopení pro ženské vidění světa,“ připustila Eva.

„Já vím!“ Recepční vyšla zpoza přepážky s plnou taškou. Eva se zalekla, že se ji třeba chystá obejmout, aby jí vynahradila pád z maskulinních výšin čtvrtého patra do pouhého ženství.

„Naštěstí pro mě jsem tak trochu chlap, i když jsem ženská,“ řekla.

Vyšla z budovy a zabočila směrem doleva, kde by normálně bylo zaparkované její auto – a skutečně tam stálo –, ale když sáhla do kapsy pro klíčky, vzpomněla si, že už není její. Majetek firmy. Mohla si zavolat taxíka, nasednout na autobus nebo jít pěšky. Byla odhodlaná, že do téhle budovy už nikdy nevstoupí, což vyloučilo jízdu taxíkem, protože číslo místní taxislužby bylo uložené v odevzdaném firemním mobilu. Pršelo, ale nechtěla otálet recepční na očích, a tak vyrazila. Čekala ji dlouhá cesta, v lodičkách, z areálu společnosti Rambusch až na kraj průmyslové zóny. K první autobusové zastávce na hlavní ulici to byl celkem slušný výšlap do kopce. Cedulka, štípnutá ve vestibulu, jí ztěžovala chůzi, a tak ji vyndala a uvažovala, že ji odhodí do křoví, ale pak si to rozmyslela a vložila ji k ostatním věcem do tašky. Na hlavu jí padal déšť, velké kapky klouzaly po jejích dokonale upravených vlasech až do výstřihu blůzky, do uší a do úst. Vyndala vybledlý šátek a uvázala si ho na hlavu. Připadala si jako bezdomovkyně s igelitkou. Doufala, že tak vypadá. Mohlo by to být její nové povolání.

Když došla k nejbližší autobusové zastávce, opřela se o přístřešek a ulevovala svým nohám, dokud nepřijel autobus. Koupila si jízdenku do centra. Jakmile tam dojela, zašla do knihkupectví a našla turistickou mapu okolí, která ukazovala všechny cestičky a uličky. Mohla si tak naplánovat pěší trasu do svého bytu a vyhnout se hlavním silnicím, po kterých normálně jezdila autem. Potom se stavila vedle v obuvnictví a koupila si sportovní boty. Prodavačka jí je předala v pevné zářivě oranžové tašce, dost velké na to, aby pojala veškeré její věci z kanceláře, lodičky i cedulku. Na mapě zjistila, že nejrychlejší cesta domů vede po potahové stezce podél plavebního kanálu. Vyrazila, zrovna když přestávalo pršet. Proti ní šla nějaká žena v jejím věku. Mezi nimi byl tmavomodrý úzký člun, zjevně opuštěný. Na přídi měl červenými písmeny vymalovaný název: Number One. Jednička.

Cestou do kadeřnictví se dalo do deště, což Sally nepředvídala. Prší, prší, jen se leje, pomyslela si, i když v její současné situaci nebyla radost z deště namístě.

„No tohle,“ prohlásila kadeřnice, zatímco ze Sally crčela voda na rohožku.

Sally se s Lynne znala přes dvacet let. Dvacetiletý vztah, který probíhal ve vzájemném zrcadlení, jejich oči se setkávaly v zrcadle. Za tu dobu spolu probraly všechno možné. Povídaly si o dětech, dovolených, domácích spotřebičích a instalatérech. Sdělovaly si názory na telenovely, značky zmrzliny a žvýkaček i na letní čas. Probraly obnovitelné zdroje energie, úrokové sazby, Blízký východ i mobilní telefony. Pokaždé když Sally vstala z křesla – poté co jí Lynne v zrcátku ukázala účes zezadu a smetla jí vlasy z ramen –, ohromilo ji, že je vyšší než Lynne. Jak může někdo, kdo celou půlhodinu tak důrazně zabíral zrcadlo, ve skutečnosti být tak prťavý? Sally do téhle čtvrti jezdila jen do kadeřnictví a nikdy se s Lynne neviděla na ulici. Někdy si říkala, jestli by ji vůbec poznala, kdyby ji náhodou potkala ve frontě v lékárně. Přesto považovala Lynne za svou kamarádku, už od onoho dne, kdy jí řekla, ať ji oslovuje Sally, a ne paní Allsopová, a Lynne souhlasila.

Sally dnes měla něco na srdci. Lynnin obličej v zrcadle dodával jejímu vyprávění rámec, a proto mohla vyprávět a tak ten příběh vyřešit.

Lynne jí přičísla mokré vlasy do hladkého a elegantního účesu, takže už nevypadaly jako rozčepýřené chmýří.

„Jenom trochu zastřihnout?“ zeptala se jako obvykle.

„Napadlo mě, že bych zkusila melír,“ nadhodila Sally. „Dneska ne, samozřejmě. Možná příště.“

Lynne poznamenala, že by to byla piplačka. „A nejsem si jistá, jaká barva by pro tebe byla vhodná. Máš tak světlé vlasy, a tak jemné, že by bylo těžké najít dostatečně kontrastní barvu a přitom to nepřepísknout.“

„Růžovou,“ navrhla Sally. „Nebo tyrkysovou.“

„Jasně, ale to bys přece nechtěla. Možná by šla oříšková, jestli jinak nedáš.“

„Ale já fakt chci růžovou nebo tyrkysovou. Jen jsem se nerozhodla, jestli tu nebo onu.“

„Prosím tě,“ řekla Lynne. „A co tě k tomu vede?“

„Nový začátek,“ prohlásila Sally. „Čerstvý start. Začínám znovu jako nezadaná.“ Nůžky i hřeben se zastavily. Lynne na ni zírala v zrcadle. „Včera večer jsem manželovi sdělila, že naše manželství je u konce. Není důvod, proč by od této chvíle mělo být něco stejné jako doposud, ať už je to cokoli.“

„To mě moc mrzí,“ hlesla Lynne. „Chceš si o tom promluvit, nebo je to moc bolavé téma?“

„Mě to vůbec nemrzí a nevadí mi o tom mluvit, ale mnohem víc mě zajímá budoucnost.“

„Po pětadvaceti letech to asi musí být těžké, ne? Víš co, nepřipadala jsi mi nešťastná. Možná jsem to celou dobu nechápala, ale opravdu jsem si myslela, že vy dva si rozumíte. Neměl…? Jako že, víš co… Koneckonců chlapi…“

„Duncan vůbec za nic nemůže,“ ujistila ji Sally.

Lynne stála nehybně, téměř strnule.

„Ale určitě z toho máš nějaké… citové potíže?“

„Necítím nic než úlevu,“ prohlásila Sally. „A to není žádná potíž.“

„Ale proč?“ divila se Lynne. „Musí to přece mít nějaký důvod?“

„Nudila jsem se.“

Lynne znovu zapojila do hry nůžky a hřeben s vervou, která neměla daleko k agresi, a značně zbrunátněla v obličeji. Dost možná se tvářila naštvaně, ovšem Sally nevěděla, jak Lynne vypadá, když je naštvaná, protože se obvykle na všem shodly. Sally bylo jasné, že Lynne vůbec neobdivuje její nezdolnost a odhodlanost, ale chce, aby potřebovala její soustrast – jako oběť nebo jako viník sužovaný výčitkami. S tím nepočítala. Zamyslela se nad tím, jaký příběh Lynne slyší. Odchází od manžela; nebyla týraná ani zneužívaná; neopustil ji; necítí se provinile. Ano.

„Zjevně s tím nesouhlasíš,“ poznamenala.

Lynne pevně stiskla rty a upírala oči na Sallyinu hlavu. Stříhala jí vlasy o sto šest, jako by hrozilo, že každou chvíli ztvrdnou jako beton.

„Ne, nesouhlasím, ale samozřejmě o tom nic nevím. Ale vím, že manželství není peříčko a je úkolem nás všech na tom pracovat – a ne jenom rozhodit rukama a odejít, jako by o nic nešlo.“

„Na druhé straně snášet každodennost je někdy těžší než vyrovnat se s velkým traumatem,“ namítla Sally.

„Když myslíš.“

„Asi si teď dám rok pauzu,“ uvažovala Sally. „Dvanáct měsíců budu dělat něco, co bych normálně nedělala a nejspíš nikdy dělat nebudu.“

„Jako co?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Předpokládám, že se něco naskytne.“

Když odcházela z kadeřnictví, pořád ještě pršelo. Vešla do krámku se smíšeným zbožím a koupila si skládací deštník v odstínu růžové. Pomyslela si, že by dokonale ladil s tím melírem, který si představovala. Zajde někam jinam a nechá si ho udělat. Koneckonců copak není důležité změnit své návyky po všech stránkách? Jak jinak by dokázala rozpoznat všechny ty skobičky a očka, které ji přidržovaly jako vlajku na stožáru, aby mohla povlávat, ale neměla svobodu se vznést či létat.

Ovládání deštníku nebylo tak jednoduché, jak slibovala visačka, ale chránil její vlasy před deštěm. Jedině Lynne je dokázala upravit, aby byly takhle pružné a nadýchané. Když Sally přešla most přes plavební kanál, přestalo pršet a z náhlého popudu se vydala po schodech k potahové stezce. Mohla tudy dojít skoro až domů, ale dělala to jen málokdy. Cestička byla samé bláto, nikde žádné obchody a lidé, kteří bydleli v hausbótech, měli víc nedůvěryhodných psů, podezřelých rostlin, bosých nohou a zrezivělých kol než běžní vlastníci nemovitostí. Fakt, že to pro ni byla nezvyklá trasa, byl pádný důvod, proč se po ní dnes vydat. A taky byla delší. Oddálí se tím její návrat domů. Řekla mu, že odchází, protože chce klid. Chtěla ticho a prostor na přemýšlení, ale ticho, které nastalo poté, co mu oznámila své rozhodnutí, bylo překvapivě tíživé. A nedokázala se rozhodnout, kam vlastně chce odejít.

A tak se vydala domů oklikou po potahové stezce. Kráčela pomalu a (protože už ho nepotřebovala) za chůze pohupovala růžovým deštníkem zavěšeným na řemínku. Proti ní šla žena v jejím věku. Mezi nimi byl tmavomodrý úzký člun, zjevně opuštěný. Na přídi měl červenými písmeny vymalovaný název: Jednička.

Eva Warburtonová a Sally Allsopová zůstaly stát jako opařené, protože se ozval jakýsi neskutečný pronikavý zvuk. Hleděly na člun, dokud hluk neodezněl, potom pohlédly na sebe.

„To byl člověk?“ zeptala se Sally.

Eva poznamenala, že doufá, že nebyl. „Ale ať už to bylo cokoli, neměly bychom to nechat být.“

Sally popošla k Jedničce a dřepla si, aby se podívala do okna. Zvuk se ozval znovu a tentokrát jej provázelo žuchnutí, jak cosi pevného prudce narazilo do skla. Sally ucouvla a zavrávorala, pak dosedla na pošlapanou a mokrou trávu na cestičce. Eva před ní uskočila, ale srazila se s rozevřeným růžovým deštníkem. Zatímco odeznívalo další zakvílení, zůstaly sedět proti člunu vedle sebe.

„Je to pes,“ řekla Sally.

„Jste si jistá? Nemohlo by to být dítě?“

„Pokud se děti nezačaly rodit s černobílou srstí a svěšenýma ušima, tak ne.“

„Tak to se mi ulevilo. Se psy si poradím. Děti mě děsí.“ Eva vstala a pohlédla na střešní okénko. „Budete se muset protáhnout tím průlezem, abyste zjistila, jestli je všechno v pořádku,“ řekla Eva. „Já jsem moc tlustá.“

Sally seděla jako pecka.

„Je mi líto, ale musím vám sdělit, že já se vyznám výhradně v otázkách dětí,“ prohlásila. „Mě děsí psi. V žádném případě nehodlám spustit nohy do prostoru, kde se nachází pes – a ještě ke všemu nejspíš vzteklý pes.“ Eva se postavila a dala si ruce v bok. „Proč je naprosto přijatelné, aby člověk řekl, že nemá rád děti,“ mudrovala Sally, zatímco se štrachala na nohy, „ale když přizná, že zrovna nemusí psy, tak se na něj lidi vždycky dívají tak jako vy teď na mě?“

„Já se na vás nedívám tak, jak si myslíte, že se na vás dívám. Vlastně se na vás vůbec nedívám. Přemýšlím.“

Zvuk se ozval znovu, vystoupal do nevýslovně trýznivých výšin a potom pomalu odezníval. Pes celou vahou svého těla narážel do okna. Ženy ustoupily a rozhlédly se po pustém břehu. Potom se přes rameno ohlédly ke vzdálenému mostu, po němž přejížděla auta.

„Musíme přece něco udělat,“ řekla Eva.

„Mohly bychom prostě odejít,“ navrhla Sally.

Ale neodešla. Zůstala stát a dívala se, jak Eva přelézá na záď člunu, který se lehce zahoupal, a zkoumá závory na bytelných dvířkách vedoucích k místu, kde by u kormidelní páky stál kormidelník, kdyby člun plul. Eva přešla na příď k nezastřešené prohlubni chráněné napjatou plátěnou celtou s kovovými cvočky a začala je jeden po druhém odepínat. Sally došlo, že to půjde pomalu, a tak jí šla pomoct. Když uvolnily jednu stranu celty a odhrnuly ji, Eva slezla dolů. Dvířka na tomto konci byla prosklená, vypadala jako zmenšenina dveří, jaké by mohly vést do zimní zahrady nějakého šlechtického sídla. Pes znovu začal výt, tentokrát jeho skučení působilo truchlivěji a osobněji. Eva popadla těžký kovový nástroj, který ležel na jednom z postranních sedátek, a rozbila sklo. Rozhostilo se hrobové ticho.

„Co se děje?“ zeptala se ze břehu Sally.

„Snažím se dostat dovnitř, abych pustila toho… Jé! Honem, chyťte ho!“

V mžiku se ocitla připlácnutá k bortu člunu, Sally znovu dosedla na zem na břehu a černobílá koule s plandavýma ušima už minula most a stále větší rychlostí uháněla po cestičce.

„Kretén,“ hlesla Eva.

Sally si lehla na záda a rozesmála se.

„Pardon,“ omlouvala se. „Vím, že to není k smíchu, ale dneska ráno jsem se probudila s předsevzetím, že přestanu být tak znuděná a nudná a už nebudu dělat pořád totéž co vždycky. A hele, stalo se mi něco, co se mi ještě nikdy nestalo. Úplně samo od sebe.“

„Ani já jsem se ještě nikdy předtím nevloupala do člunu, abych vysvobodila splašeného psa,“ řekla Eva, „ale právě jsem to vyhodnotila jako další zážitek v totálně příšerném dni. Musíte být typ člověka, který všechno vidí pozitivně.“

„Obvykle ne. Ale dnes přijímám změnu. Pro změnu.“

„Změnu bych klidně přijala, ale ráda se pro ni rozhoduju sama. Když za vás rozhodne někdo jiný, je těžší vidět to pozitivně.“

Eva byla pořád rozplácnutá v podpalubí, zaklíněná mezi plynovou bombou a dvěma skládacími židlemi, které jí překážely u nohou. Oranžová igelitka ležela na zemi a čouhala z ní plastová cedulka s nápisem Sestrojeno z výrobních součástek.

Sally podala Evě ruku, aby jí pomohla nahoru, a zeptala se jí, co to znamená.

„Vůbec nic. Je to nesmysl. O to právě jde. ‚Sestrojit‘ a ‚vyrobit‘ je jedno a totéž. Má to upozorňovat, že nejde o prototypy, ale ty se přece taky vyrábějí. Pardon, jsem protivná a puntičkářská. Jsou důležitější věci: co bychom podle vás teď měly udělat?“

Seděly na sedátkách v podpalubním prostoru na přídi a probíraly, co mohou udělat – jestli zdrhnout jako ten pes nebo utéct, ale zanechat vzkaz, nebo jestli je nutné k věci přistupovat aktivně, třeba honit psa či vyhledat majitele, a vtom si uvědomily, že se k nim přibližuje jakýsi rytmický zvuk. Když vyhlédly zpod srolované celty, uviděly, že se k nim po cestičce blíží nějaká postava. Připomínala vykřičník: vysoká, tenká, černá a trochu výhružná. Ten zvuk byl pravidelný dusot gumovek, neustálé pleskání kožené brašny o nepromokavý kabát a skoro neslyšné hvízdání při nádechu a výdechu.

Vyhrabaly se na břeh a čekaly, až je ten anděl zkázy mine. Neminul. Žena – neboť zblízka bylo zřetelně vidět, že jde o ženu, byť vypadala dost nezvykle – položila brašnu na zem a obě si je změřila pohledem. Její obličej měl barvu pomerančové zavařeniny a byl tak zbrázděný vráskami, že bylo těžké si představit, jak by se po tomhle zkrabaceném povrchu daly rozetřít nějaké zkrášlující kosmetické přípravky, kdyby je ovšem chtěla použít, což bylo vysoce nepravděpodobné. Rty měla tenké, a dokud neotevřela ústa, aby promluvila, vypadaly jen jako další dvě vodorovné rýhy.

„Byly jste na mém člunu,“ řekla. „Koukejte mi vysvětlit proč.“ Ženin hlas dokonale seděl k jejímu obličeji.

„Bohužel jsem vám rozbila dveře a vypustila psa,“ odvětila Eva.

„Nic moc jiného nám nezbývalo,“ dodala Sally. „Vyl.“

Majitelka člunu ještě víc pootevřela ústa a odhalila křivé zuby. Přejela si po nich zašedlým drsným jazykem a přikývla.

„Lidi, kteří si myslí, že ten pes vyje, protože ho něco bolí, mě obvykle udají Královskému spolku pro ochranu zvířat nebo Správě plavebních kanálů a vodních cest nebo taky Agentuře pro životní prostředí nebo na policii nebo kdekoli jinde, kde by podle nich někdo měl chuť mě popotahovat. Připadá jim, že udělali správnou věc, když hodili problém na někoho jiného. Váš přístup se mi zamlouvá víc. Jestli psa něco bolí, vlámat se dovnitř a vyřešit to. To se mi líbí. Řekla bych, že vám záleželo víc na psovi než na dodržování zákona. To se mi taky líbí.“

„Myslely jsme si, že možná umírá,“ řekla Sally.

Stařena zavrtěla hlavou. „Jen se předváděl, nic víc. Umírám já.“

Zvedla brašnu, vkročila na záď a odemkla dvířka.

„Asi bych vám měla dát nějaké peníze, abyste to sklo mohla vyměnit,“ navrhla Eva.

„To nemá cenu. Jakékoli opravy na člunu vyjdou neuvěřitelně draho, i když všechno je malé a logicky by to tedy mělo být levnější. Nejspíš to prozatím nějak zabedním, než objevím sklo, které by tam pasovalo.“

„Mohly bychom uvnitř uklidit ten nepořádek,“ nadhodila Sally.

„To můžete, ano. A můžete si se mnou dát čaj. To bych ráda. Už teď jste mi sympatické.“

Vnitřek byl spoře zařízený, uklizený a veskrze praktický. V kajutě, do níž vstoupily, když sešly po schodech ze zadní paluby, se nacházela kuchyňka. Byla vybavená sporákem, kredencí, stolkem se dvěma lavicemi a umělohmotným umyvadlem ve dřezu. Na plotně stála konvice na čaj. Nikde žádná výzdoba ani ozdoby. Stěny obložené dřevem byly holé, až na mapu a řadu háčků, na kterých visela svítilna, píšťalka, vodítko a lékárnička. Stará paní sáhla do kredence a podala jim smetáček, lopatku a kbelík. Odnesly je na příď, čímž daly najevo společnou odpovědnost za ten nepořádek nebo sdílenou neochotu zůstat s majitelkou o samotě v kuchyni.

V druhé kajutě byla ke stěně připevněná dřevěná deska, která mohla sloužit jako postel nebo gauč, i když neměla žádný potah, aby lákala k posezení či poležení, a pod ní byly zabudované skříňky. V místnůstce byly také tři poličky s knihami. Mezi ní a další kajutou stálo umyvadlo a kabinka se zavřenými dveřmi. V přední kajutě byly dvě laťové palandy, důkladně zastlané drsnými dekami. Tyto deky představovaly jediný měkký povrch na celém člunu. Sally a Eva smetly střepy z jinak čisté podlahy a vrátily se do kuchyně, kde si od nich stará paní vzala smetáček a lopatku i naplněný kbelík a všechny tyto věci odklidila za dveře kredence.

„Jmenuju se Anastasia,“ představila se, když pokládala na stůl tři bílé hrnky a tři čajové sáčky. Pokynula jim, aby se posadily na lavičku. Konvice chraplavě hvízdala.

„Ale co ten pes?“ vyhrkla Sally.

„Ten se jmenuje Neo, a než se zeptáte, nesouvisí to s tím filmem. Neo prostě začíná na Ne, což mu nejčastěji říkám.“

„Tak to nemyslím,“ namítla Sally. „Myslela jsem, jestli bychom si neměly dělat starosti, kam zmizel? Třeba bychom ho měly jít hledat nebo nahlásit, že se ztratil?“

Anastasia srovnala čajové sáčky na stole do řádky a řekla: „Prosím vás, o psa se nestrachujte. Nic se mu nestane. Ten pes mě bude pronásledovat až do konce života a i potom, ani bych se nedivila. Vrátí se. V tomhle životě není moc jistot, ale tohle je jedna z nich.“

„Aha,“ přikývla Sally. „Já jsem Sally.“

„Eva,“ řekla Eva.

„Sally,“ opakovala Anastasia. „Eva a Anastasia. Esko, éčko a áčko. Takže dohromady SEA, že jo. To nedává moc smysl.“

„Moje prostřední jméno je Yasmin, jestli to pomůže?“ ozvala se Sally. „Ale co naše jména seskládat jako ESA? Jako že my tři jsme esa,“ dodala vzápětí.

„Výborně. To teda jsme.“

Čaj byl tak silný, že ho Sally a Eva upíjely malými doušky, aby tanin pronikal do organismu postupně a v malých dávkách. Anastasia pila čaj jako pivo velkými loky a s požitkem.

„Vlastně možná neumírám,“ prohlásila a odložila hrnek. „Umírání možná není nevyhnutelné. Existuje určitá šance, že to, co je se mnou v nepořádku, se dá zažehnat a pořád ještě bych mohla mít příležitost umřít později na něco jiného. Ale vynasnažit se nezemřít by bylo dost komplikované a nejsem si jistá, jestli dokážu přijít na to, jak to mám udělat. Takže by možná bylo snadnější jít na věc a umřít na to, co mám teď.“

„A to je co?“ zeptala se Eva.

„To přesně nevědí, anebo vědí, ale neřeknou mi to, dokud to nenaskenují z každého úhlu a nebudou mít výsledky biopsie ze všeho, co ze mě dokážou vyškrábnout, vymáčknout nebo vyříznout. A v tom je právě ten problém. Abych měla příležitost nezemřít, musím pořád docházet na tuhle kontrolu, tamhletu kontrolu, tuhle proceduru, tamhletu proceduru, na tu a tu operaci a pro sichr ještě jednu, na následné kontroly. A abych to všechno mohla podniknout, musím zůstat tady.“

„Jasně že tu musíte zůstat. Aspoň dokud nebudete vědět přesnou diagnózu a jaké máte možnosti,“ souhlasila Sally.

„Nemůžu,“ řekla Anastasia. „Nemůžu si to dovolit. Když tu zůstanu, musím platit za úvaziště, pokud se mi podaří nějaké najít, nebo přeplouvat mezi dočasnými přístavišti. Přitom na to první nemám peníze a kdo ví, kdy mě invazivní tohleto a ozářené tamto tak oslabí, že to druhé nezvládnu. Navíc se musím starat o člun. Abych získala všechna potvrzení, která potřebuju na obnovu povolení plout po kanálu, musím mít opravený motor a natřené dno. Ani jedno z toho si taky nemůžu dovolit, ale znám někoho, kdo má v Chesteru loděnici a opraví mi člun zadarmo, jenže to potřebuju mít hotové do druhého srpnového týdne. Trvalo by mi nejmíň čtyři neděle, než bych odsud dojela do Chesteru, a musela bych plout v jednom kuse bez odpočinku, takže musím vyrazit teď. Takhle to tedy je. Pokud chci žít, musím tady zůstat. Pokud chci žít tak jako dřív, musím se dostat do Chesteru.“

„To přece musí jít nějak vyřešit,“ přemítala Eva.

„Ano, jde to. Potřebuju někoho, kdo nemá nic lepšího na práci, dejme tomu na příští tři nebo čtyři měsíce, a zároveň má dům, kde bych mohla bydlet, zatímco mi odveze člun do Chesteru a zpátky.“

„A vy nikoho takového neznáte?“ zeptala se Eva.

„Kdo má barák a spoustu času? To není moc pravděpodobná kombinace, ne?“

„Příští čtyři měsíce nemám nic lepšího na práci,“ poznamenala Sally. „Jenže v mém domě někdo bydlí.“

„Sama byste to stejně nedokázala,“ odbyla ji Anastasia. „Já ano, ale vy ne.“

Ze zádi se ozval slaboučký zvuk, pouhý náznak zaťukání nebo zaškrábání. Anastasia se napřímila na lavici a otočila hlavu. Byl to pes, který se vrátil tichounce jako myška.

Když vešel do kajuty, ukázalo se, že je to středně velké zvíře podobné teriérovi, s drsnou bělavou srstí s černými flíčky, dlouhýma nohama, soudkovitým tělem, zplihlýma ušima a nesmírně bystrýma očima. Na hlavě měl černé esíčko, které výrazně připomínalo otazník.

„Ano?“ řekla Anastasia. Pes si lehl, položil si hlavu na packy a zvedl jedno obočí a ucho a potom druhé. „Víš, co myslím.“ Vypadalo to, že pes s rozvážným mrknutím přiznal, že vskutku ví, co Anastasia myslí. Přesto ho však zepsula a řvala při tom tak, že Eva sebou cukla a Sally, která už předtím neklidně poposedávala, nadskočila. „Ty ostudo jedna! Jak to, že někdo, kdo má trochu ponětí o šlechtění psů, hned na začátku nepoznal, že jsi zmetek, a nepraštil tě lopatou po hlavě?! TO PROSTĚ NECHÁPU! Jednou to udělám já! Fakt to jednou udělám!“

Na chviličku nastalo ostražité ticho a poté Neo ulehl na bok a rázem usnul. Téměř okamžitě začal funivě chrápat a tato hudba tvořila pozadí rozhovoru.

„Náhodou mám byt, v kterém bydlím sama,“ řekla Eva. „A popravdě řečeno, nenapadá mě nic, co by mi mohlo zabránit v tom, abych příští čtyři měsíce využila k plavbě po vodních kanálech.“

„Mám dojem, že nemáte sebemenší ponětí, jak kormidlovat člun. Nebo se snad mýlím?“ zeptala se Anastasia. „Vkročila už některá z vás před tímhle vniknutím na Jedničku na člun?“

„Já ne,“ hlesla Eva.

„Já taky ne,“ přiznala Sally.

„Ale očekáváte, že vám ji svěřím do péče, co?“

„Kdepak, to by samozřejmě nešlo,“ vyhrkla Sally.

„Počkat,“ ozvala se Eva. „Přestávám se orientovat. Copak jste nám před chvílí neřekla, že potřebujete někoho, kdo by vám prokázal laskavost? A teď najednou mluvíte, jako byste prokazovala laskavost vy nám.“

Anastasia mlaskla a pomalu si rozepnula nepromokavý plášť, který stále měla na sobě.

„Nejspíš byste to společně zvládly, kdybych vás naučila základy. Ale jste dost dobré kamarádky, abyste se spolu snesly?“

„My vůbec nejsme kamarádky,“ řekla Sally.

„Zrovna jsme se seznámily. Při záchraně vašeho psa,“ dodala Eva.

„To je možná pro dobro věci,“ poznamenala Anastasia. „Třeba už doplujete skoro až do Chesteru, než zjistíte, že vám ta druhá leze na nervy.“

Nastala dlouhá odmlka. Potom se Anastasia začala usmívat, i když vzhledem ke zvrásněnému povrchu jejího obličeje nebylo hned patrné, že právě tento výraz chtěla vykouzlit.

„Vůbec si nejsem jistá…,“ namítla Eva.

„A co se psem?“ zeptala se Sally.

„Pojede s vámi.“

„To je přece absurdní,“ vyhrkla Eva. „Seznámila jste se s námi teprve před pěti minutami a vůbec nic o nás nevíte. Nechtěla byste si o nás ověřit nějaké informace? Ujistit se, že nejsme alkoholičky nebo neprodáváme drogy nebo tak něco?“

„To máte tak,“ řekla Anastasia. „Většina lidí, které tady na vodě znám, jsou alkoholici nebo drogoví dealeři nebo prostě povaleči. Ale umějí ovládat člun. Takže mě samozřejmě napadlo, že někoho z nich požádám, aby mi Jedničku odvezl do Chesteru, zatímco budu přebývat na jeho člunu tady v Uxbridgi. A teď jste se tu zjevily vy dvě. Nikdy předtím jsem vás neviděla a neumíte řídit člun. Ale pokud můžu soudit, nepřipadáte mi zrovna jako pachatelky něčeho nekalého. Takže to vidím tak, že buď využiju někoho schopného, koho bych ovšem nechtěla mít na palubě Jedničky, nebo dvě naprosto nezpůsobilé osoby, které mi nezavdávají žádný důvod k námitkám. A upřímně řečeno, to je o jednu možnost víc, než jsem měla dnes dopoledne.“

„Jsme dar z nebes,“ prohlásila Sally.

Eva se k ní otočila. „Vy vážně uvažujete o tom, že to podniknete?“ zeptala se jí.

„Netuším. Je to na mě příliš velké sousto, nedokážu nad tím přemýšlet. Ale rozhodně do toho nepůjdu sama.“

Anastasia a Sally se podívaly na Evu. Neo přestal chrápat, nadzvedl hlavu a taky se na ni podíval.

„Mohly bychom o tom uvažovat,“ připustila Eva. „Společně dát dohromady plán. Promyslet podrobnosti.“

„To bychom mohly,“ přisvědčila Sally. „Uvažovat o tom.“

Anastasiin úsměv přešel v cosi, co bylo téměř tak hrůzyplné jako to psí vytí, ale nejspíš to byl smích.

„Jsme přece esa,“ řekla.

Evu nenapadalo vůbec nic, na co by mohla myslet. Zhruba pět set metrů před nimi byl zákrut, k němuž doplují tak za deset minut. Jinak nebylo nic, co by se dožadovalo její pozornosti. Stále stejné stromy rostoucí po obou březích plavebního kanálu, žádné nebezpečí, které by prověřilo její schopnost posunout kormidelní páku doleva, aby se člun pohnul doprava, žádné plány na to, co se stane dál. Když se ráno probudila na tvrdém loži, které si ustlala na pryčně v prostřední kajutě, uvědomila si, že se večer nerozhodla, co si dnes vezme na sebe. Přepadla ji naléhavá úzkost, ale jakmile se úplně probrala, došlo jí, že se strachuje zbytečně. Nemusela si dělat starosti, protože neměla skoro žádné oblečení, z kterého by si mohla vybrat, a navíc bylo úplně jedno, co si obleče. Nenapadalo ji ani nic jiného, z čeho by ještě mohla mít obavy. A to v ní vzbuzovalo obavy.

Zaslechla cinkání, jak Sally procházela kajutou se dvěma hrnky kávy, a napadlo ji, že by mohla mít obavy, jak dlouho jí potrvá, než shledá, že tahle cizí ženská je nesnesitelná. Jaký bude slitek zvyků, názorů, osobitých projevů a charakterových vad, kvůli kterým se pokaždé dřív nebo později ukázalo, že s nikým nevydrží žít. Ale prozatím tyto rysy ještě neodhalila, a tudíž nemá důvod si kvůli nim dělat obavy.

Od seznámení se Sally a Anastasií do tohoto prvního dne jejich plavby uběhlo pouhých deset dnů. Eva si při zpětném pohledu uvědomila, že k rozhodnutí došlo už v oněch deseti minutách na palubě Jedničky, ale ona byla zvyklá plánovat a opovrhovala lidmi, kteří se do všeho ukvapeně vrhají, aniž by věc důkladně promysleli, zvážili všechny výhody a nevýhody, rozvrhli si postup a vypracovali záložní plány pro nejpravděpodobnější rizika, která by je mohla cestou potkat. Takže představa, že se přestěhuje ze svého bytu na člun, jí sice připadala jako dar z nebes, ale dárek, který potřebovala nejvíc – tedy možnost na všechno se vykašlat, nečinit žádná rozhodnutí, umlčet neustálé rozebírání minulosti, které jí v noci nedalo spát, a bez dalšího přemýšlení prostě přijmout, co se stalo –, takový dárek si dopřát nemohla.

Onoho dne došla po potahové stezce domů a umyla si nové tenisky od bláta. Potom probrala tašku s věcmi, které si přinesla z práce, a vyhodila žábu, pohlednici, vybledlý šátek, špinavý hrnek a poškozený perořízek. Dívala se na zbylé dvě věci, na zarámovanou fotku z firemního teambuildingu a ukradenou cedulku o výrobních součástkách. Potom vyhodila tu cedulku: vnitřní nesrovnalosti formulace byly příznačné pro argumenty, které se jí pořád dokola honily hlavou, zjevná logika, která zdánlivě vedla k rozumnému závěru, jenž se ovšem nakonec ukázal být stejný jako začátek. Tu fotku si ponechala jakožto výstižné memento uniformní společnosti, kterou opustila, a spokojenou připomínku, že mezi ostatní jaksi nezapadala, že ve skutečnosti nebyla jednou z nich.

Když to vyřešila, otevřela notebook a začala sestavovat Plán ESA, aby zjistila, jestli to je, nebo není pitomý nápad. Vytyčila hlavní body na kritické cestě a zkoumala možné důsledky každého z nich – jak obtížné by bylo jej dosáhnout, jak závažné by bylo, kdyby se jej nepodařilo dosáhnout nebo kdyby byly jen částečně splněny kritické faktory úspěchu. Na konci této analýzy, pozdě večer, když měla při ruce poslední sklenku ze sedmičky chilského merlotu a ulice za otevřeným oknem konečně utichla, probrala výsledky a uvědomila si, že jí nic nebrání, aby na plán přistoupila. Nebyl žádný krok, který by nechtěla nebo nedokázala učinit. Tento okamžik byl zlatým hřebem následujících deseti dnů.

Ráno vzala plán na smluvenou schůzku na Jedničce a předložila jeho kopie před Anastasii a Sally. Anastasia vzala svůj papír do ruky, našpulila rty a broukala si nějakou písničku. Potom ho zase položila.

„To je přece jasné,“ řekla.

Sally hleděla na svůj papír, jako by to byla školní písemka. Konečně od něj odtrhla zrak.

„Znamená to, že do toho půjdeme?“ zeptala se.

„Znamená to, že nevidím důvod, proč bychom do toho neměly jít,“ odvětila Eva. „A co vy?“

„Potřebuju trochu víc času,“ zahuhlala Sally.

Když předchozího dne odcházely, Eva pojala podezření, že Sally se do všeho vrhá po hlavě, což byl přístup, kterým hluboce pohrdala. Teď se však obávala pravého opaku: že se ze Sally vyklube člověk, který na poslední chvíli couvne. Když už je plán sestavený a všichni zúčastnění se na něm shodnou, zalekne se a nenechá se přesvědčit, aby do toho šla. Sallyina reakce jí však pomohla pochopit jednu věc. Ona sama to opravdu, ale opravdu chce.

Když Sally seděla na palubě Jedničky s těmi dvěma pozoruhodnými ženami, připadal jí ten plán uskutečnitelný, ale teď, když odemykala dveře do domu číslo 42 v ulici Bukový háj, připadal jí jako čirá fantazie, ba co hůř, jako trapný žert. Nedokázala si ani představit, jak zformulovat slova, která by musela použít, aby vysvětlila, co zamýšlí (touží) udělat. Dům byl tak zoufale monotónní. Rozmístění všech věcí, jeho specifický pach, drobné vady na zdech a podlaze, úhel, ve kterém sluneční paprsky dopadaly kuchyňským oknem na dlaždice – to všechno se jí vysmívalo svou povědomostí, svou neměnností.

Ta nejnemyslitelnější slova však už řekla. Když seděla s Duncanem u kuchyňského stolu a sdělila mu, že už nezvládá předstírat, že je někým, za koho ji všichni mají: šťastnou a spokojenou manželkou, matkou, pedagogickou asistentkou, žijící v Bukovém háji 42. Zatímco mluvila, Duncan se jí vůbec nepodíval do očí, ale upíral zrak na obálku časopisu, který ležel na stole mezi nimi. Televizní program na příští týden, na obálce s fotografií jedné z těch žen s dokonalým obličejem a jménem, které začíná na „K“ – Kim, Keira nebo Kylie. Na fotce přistál drobeček chleba, který Sally nakrájela na plátky, aby připravila sendviče k obědu, a zakrýval slavné K. jeden přední zub. Vypadalo to, jako by nějaká nemoc či nedostatečná hygiena způsobila, že se jí na dokonalém perleťově bílém řezáku vytvořil nažloutlý povlak. Sally vztáhla ruku, aby drobek smetla, protože jí připadalo nespravedlivé nechat K. s kazem, ale vzápětí se zarazila, protože nechtěla, aby to vypadalo, že se nechala rozptýlit zatoulaným, zohyzďujícím drobkem zrovna ve chvíli, kdy boří život svému manželovi.

Duncan neustále mluvil a sdílel s ní každou myšlenku, která mu přišla na mysl, a proto Sally očekávala příval slov. Místo toho jen řekl: „Potřebuju se nad tím zamyslet,“ a odešel z pokoje. Teprve později jí došlo, že odešel z domu. Zaslechla, jak se v noci vrátil a zamířil do pokoje, který dřív patřil jejich synovi, když ještě bydlel doma. Když ráno odcházel do práce, řekl jí jen: „Víš, že tě miluju.“ Nic víc. Sally si celý ten den vychutnávala svobodu – u kadeřnice, na setkání s Anastasií a Evou, při přípravách plánu pro Jedničku i cestou domů. Ale dům jí našeptával, zatímco ukládala nový růžový deštník do stojanu, kde přebývaly ostatní deštníky: To sis myslela, že to bude tak snadné? Opravdu sis myslela, že jen tak unikneš?

Nechala uplynout večer. Nikdo z nich neřekl ani slovo na žádné téma. Za nepřirozeného, nepříjemného mlčení snědli jídlo, které Sally uvařila. Koneckonců není kam spěchat, pomyslela si Sally. Třeba do toho Eva nepůjde. Při tom pomyšlení Sally pocítila hořkou pachuť zklamání.

Potom se vrátila na Jedničku a Eva přišla s papírem, který celé akci dodával skutečné obrysy. Sally Evinu plánu nerozuměla – připadal jí nesmyslný, moc komplikovaný, příliš dopodrobna vypracovala věci, které by byly jednoduché, jakmile by se do nich pustily. Kéž by se rozhodly, že se do toho pustí. A nakonec se i to ukázalo být jednoduché. Řekla Duncanovi:

„Seznámila jsem se se dvěma ženami, které chtějí, abych jim pomohla odvézt člun po plavebním kanálu do Chesteru.“

„A pojedeš?“

„Myslela jsem, že bych mohla.“

„Je to na tobě, samozřejmě.“ Olízl si prsty a sesbíral z talíře poslední drobky dortu. „Ale zní to jako dobrý nápad. Měla bys to udělat.“

Úlevu, že Duncan nemá svůj názor nebo potřebu probrat podrobnosti ani nechce analyzovat pro a proti, jak očekávala, kalila obava, že je to příliš snadné. Nevěřil jí, když mu řekla, že jejich manželství skončilo, myslel si, že tohle bude taková „malá dovolená“, která ji přiměje, aby přišla k rozumu, a problém pomine.

„Budeš mít čas, aby sis to přebral,“ řekla, když sklízela ze stolu prázdné talíře. „Co chceš dělat. S domem a tak.“

„Spousta věcí na práci, ano,“ přisvědčil. „Spousta věcí na přemýšlení.“

Nazítří se vrátila na Jedničku a prohlásila, že je připravena začít s Eviným plánem ESA.

Všechny měly pocit, že nejprve musejí zařídit pár věcí, a tak se každá vydala svou cestou, aby tak učinila.

Eva si vždycky myslela, že její život je naplněný. Dávala si záležet, aby tomu skutečně tak bylo, a nejjistější způsob, jak toho docílit, bylo neustále hledět do budoucna, plánovat další změnu. Takže teoreticky by pro ni tohle mělo být snadné. Na pár měsíců odjet – to přece běžně dělala. Dříve se však každá změna odehrávala v rámci struktury, které rozuměla; teprve nyní, kdy se mělo všechno změnit – kde bydlela, jak a s kým trávila dny –, pochopila hranice, které jí umožňovaly snadno činit rozhodnutí, protože dosavadní možnosti byly omezené a známé.

Tenhle vzorec vznikl už v dětství. Jako jediné dítě rodičů, kteří se neustále stěhovali z místa na místo, se zmítala mezi internátní školou, matčinou rodinou na venkově ve střední Anglii a Dubají nebo Hongkongem či jakýmkoli jiným místem, kde našel práci její otec, stavební inženýr se specializací na budování mostů. Každé z těchto prostředí bylo úplně jiné. Její škola byla vysoce distingovaná, všude samé tvrdé, lesklé povrchy a omezující zdi a střídavě ticho a rámus. Všude, kde bydleli její rodiče, bylo horko, spousta různých barev a tvarů, a protože nikde nepobyla tak dlouho, aby to tam poznala, byla pro ni ta místa neuchopitelná. Babička a matčini příbuzní trávili život venku, v zelené krajině, kde bylo vždycky – aspoň v Eviných vzpomínkách – zima a mokro, ale každý dům představoval útulné hnízdečko. Eva do každého prostředí zapadla. Věděla, jak na tom je. I když někdy měla pocit, že nikam nepatří.

Stejné to bylo na vysoké škole, potom ve firmě. Jakožto jedna z nemnoha žen na těchto místech – vystudovala strojařinu – by řekla, že se přizpůsobila, a jak postupně stoupala ve firemní hierarchii, od konstruktérky přes vedoucí týmu a projektovou manažerku až na vedoucí pozici, začínala si myslet, že tam opravdu patří. Než zjistila, že tam nepatří. V práci stejně jako v dětství byla pořád na cestách: pendlovala z továrny do továrny, z kanceláře do kanceláře, od projektu k projektu. Vždycky věděla, že za měsíc, za rok, za dva roky už bude někde jinde a dělat něco jiného, ale stále v rámci jedné firmy. Stejně tak zvládala i svoje vztahy. Nikdy neočekávala ani nechtěla nic trvalého, víc než muž, s kterým právě byla, ji zajímalo, co bude dál, což mohla být (a nevadilo jí to) samota.

Neustále se rozhodovala – jakou funkci přijmout, kdy začít a kdy ukončit vztah –, ale vždycky znala hranice, parametry. Nyní byla bez hranic a to znamenalo, že má nekonečno možností a žádné jistoty. To ji znepokojovalo. Nechtěla se smířit s tím, že je znepokojená. Jak tak stála ve svém bytě a přemítala, co dál, uvědomila si, že se dívá směrem k odpadkovému koši, kam vyhodila cedulku, která byla vystavená ve firemním vestibulu. To ona byla celou tu dobu sestrojena z výrobních součástek, ale myslela si, že si sama vybrala, jak žije. A přitom měla asi tolik svobodné vůle jako hydraulická kapalina, která udržovala ten vystavený exponát v pohybu, aby se pořád dokola točil v nesmyslné smyčce.

Teď není čas na váhavost, připomněla si. Udělá to, co dělala vždycky a v čem byla dobrá: bude hledat praktická řešení praktických problémů. Probírala se věcmi v bytě a rozhodovala se, co si má vzít s sebou, co tam nechat a co vyhodit. Prošla svůj adresář a rozhodovala se, komu to řekne, komu to neřekne a koho vymaže. V obou případech byla první kategorie ta nejmenší.

Sally musela zajít do školy, kde pracovala jako pedagogická asistentka, a zařídit, aby dostala na zbytek čtvrtletí volno. Šla tam pěšky. Vždycky tam chodila pěšky. Její život se skládal ze samých opakovaných činností. Byla obětí rutiny, ale jakmile ji ta myšlenka cestou do školy napadla, hned slovo „oběť“ zavrhla. Pokud se ocitla v pasti, pak jen proto, že dopustila, aby se tak stalo. Teď se z ní mohla vymanit, protože není žádná oběť. Má nad svým životem vládu.

Neočekávala, že by se zařízením volna – samozřejmě neplaceného – nastaly nějaké problémy. Škola se snažila šetřit, kde se dalo, a chlapec, kterého měla Sally na starosti, byl dlouhodobě hospitalizovaný. Bude se jí po něm stýskat: po tom, jak posouval hlavu po opěrce invalidního vozíku, aby se na ni podíval; po jeho úsměvu, který možná nikomu jinému ve třídě jako úsměv nepřipadal, ale dával jí najevo, že je šťastný, přestože nedokáže ovládat vlastní končetiny nebo formulovat své myšlenky. Ovšem ještě víc by se jí stýskalo, kdyby ve škole zůstala až do konce čtvrtletí, protože nepřítomnost jejího svěřence by nepřehlušilo, ale naopak ještě více zdůraznilo brebentění a rámusení ostatních dětí, které měly to štěstí, že se narodily bez postižení. I po těch se jí samozřejmě bude stýskat, ale ty ji nepotřebovaly. O nic víc než její vlastní děti.

Dcera a syn reagovali na její rozhodnutí odejít od jejich otce tak, jak očekávala. Amy na ni mluvila – Sally si myslela, že takhle bude mluvit Duncan, když mu to sdělila, ale nemluvil. Amy se zapletla do změti emocí, které vyjadřovala převážně připomínáním situací z rodinného života („Tehdy jsi přece byla šťastná, ne?“) a porovnáváním s ostatními matkami, které se zachovaly nebo nezachovaly stejně („Očekávala bych, že tohle udělá ona!“). Pod tím vším se skrývala otázka, na kterou si ani Sally nedokázala uspokojivě odpovědět: Proč?

Mark byl vždy tiché dítě a moc toho neřekl, ale vypadal smutně. Sally si uvědomila, že se mu začíná omlouvat, ale zarazila se. Netušila, co způsobuje ten smutek, který nedával najevo. Ačkoli se jí podobal mnohem víc než Amy, byl pro ni větší záhadou.

Rozhovory s Duncanem byly nadále prapodivně úsečné, nezvykle věcné. Domluvy o placení účtů, adresy poštovních úřadů, kde si bude během plavby vyzvedávat poštu. Duncan bez diskusí či rozborů přijal, že Sally na tuhle cestu pojede. O kolik víc toho přijal, to Sally nevěděla.

Když Sally dorazila do školy, zjistila, že ředitelka je zklamaná a rozhněvaná, že odchází dřív, nebo to aspoň předstírala. To Sally nečekala, ale uklidňovala se pohledem na obrázek růžové chobotnice se žlutými tečkami, pověšený na zdi. Za ředitelčinou hlavou, pomyslela si Sally. Při této myšlence cítila dětinské potěšení. Cokoli, co ta ženská říkala, byl jen nepříjemný šum. Teď už ji nemohlo nic zastavit.

* * *

Vypadalo to, že Anastasia se pustila do vyhazování věcí. Člun na první pohled působil dojmem, že na něm není nic než to naprosto nejnutnější, či dokonce ani to, ale když Eva a Sally koncem prvního dne dorazily, aby se poradily, co a jak dál, uviděly několik plných plastových pytlů na odpadky, které čekaly na odnesení do nejbližší popelnice. Nejvíc však Anastasii záleželo na tom, aby je seznámila se člunem a s veškerým jeho chodem.

„Jmenuje se Jednička, protože tak se říkalo lidem, kteří měli vlastní člun a živili se převážením nákladů po plavebním kanálu. Jedním slovem profesionálové. Očekávám, že to budete mít na paměti. Jste sice amatérky, ale potřebuji, abyste braly záležitosti kolem provozu člunu tak vážně jako opravdoví profíci.“

Začaly na zádi, kde se nacházel motor. První lekcí byla údržba. Eva předpokládala, že se nebude muset moc soustředit, aby vstřebala tuto část exkurze, vzhledem k tomu, že rozuměla pohyblivým součástkám strojů, které byly mnohem komplikovanější než stařičký dieselový motor, jenž poháněl tento člun. Anastasia však byla tak zevrubná, tak tvrdošíjná a tak přesvědčená o tom, že to nezvládnou, že Eva musela doběhnout po cestičce k benzince a koupit si zápisník, kam mohla zaznamenat všechny informace i následující lekce.

Po údržbě přišlo na řadu řízení. Ujely kolem půldruhého kilometru na sever, projely zdymadlem, otočily se a plavily se nazpátek. Počasí se vzpamatovalo a bylo sucho, jasno a foukal mírný větřík. Evu nejprve rozčilovalo, že se mají pohybovat tak pomalu, ale během půl hodiny už s radostí opovrhovala motoristy přejíždějícími po mostě, pod nímž podplouvaly, a nechápala, že považují takovou rychlost za nutnou.

Poté přikročily k dalšímu bodu, kterým bylo zaopatření člunu vším potřebným, aby Eva a Sally měly k dispozici takové pohodlí a vybavení, jaké přibližně odpovídalo tomu nebo alespoň vzdáleně připomínalo to, na co byly zvyklé. Anastasia na jejich seznamy nezbytností nic neříkala, ale vymínila si právo veta ohledně čehokoli, co přijde na palubu. Ze Sallyina arzenálu kuchyňského náčiní na krájení, řezání a sekání se přes stráž dostaly pouze dva nože.

„Cože, podle vás je tak důležité mít nástroje na různé způsoby krájení, že byste riskovala, že mi kila kovu a plastu otřískají dvířka od kredence, kdykoli narazíte do vrat zdymadla? To bude totiž pokaždé, když tam vplujete.“

Prádelní šňůra taky neprošla.

„Spadne do vody, a než se nadějete, omotá se kolem lodního šroubu. A navíc ji nepotřebujete. Mám vlastní systém, který je naprosto blbuvzdorný. Nebo aspoň doufám. Myslím, že až doteď jsem k němu žádného blba nepustila.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři ženy a člun.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.