Rachael Lippincottová, Mikki Daughtryová

CELOU TU DOBU

ALL THIS TIME

Czech language copyright © 2021 by Euromedia Group, a. s.

Text copyright © 2020 by Mikki Daughtry

Jacket illustration copyright © 2020 by Lisa Perrin

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Renata Heitelová, 2021

ISBN 978-80-242-7729-5

Pro každého, kdo měl někdy někoho jako Marley.

Nenechte takovou osobu odejít.

M. D.

Pro Mikki

R. L.

1

Náramek s přívěsky mi v dlani připadá těžký. Díval jsem se na něj už tisíckrát, ale kontroluju ho znovu, protože vím, že musí být dokonalý, schopný napravit všechno, co je potřeba. Uvažoval jsem i nad roztomilejšími, delikátnějšími náramky, jaké Kimberly obvykle nosí, jenže něco na tomhle ke mně promlouvá, jeho stříbrné články jsou pevné a bytelné, stejně jako náš vztah… Tedy většinou.

Když jsem před pár měsíci ten náramek objednal, měl to být dárek k naší maturitě. Neměl sloužit k udobření a jako způsob omluvy, Kimberly je však poslední dobou zamlklá. Odtažitá. Podobně jako vždycky, když jsme rozhádaní.

Jenže pokud vím, teď jsme se nepohádali, proto netuším, za co bych se měl omlouvat.

Dlouze vydechnu a na toaletách v hotelu se zadívám do zrcadla na svůj odraz. Dvakrát zkontroluju, že jsou kabinky prázdné. Svraštím obočí a prohrábnu si neposedné hnědé vlasy, snažím se je uhladit tak, jak se to Kim líbí. Po několika pokusech a marném úsilí to vzdám a naposledy se na náramek zadívám.

Zatímco si ho prohlížím, třpytivé stříbrné přívěsky o sebe chrastí. Ten cinkot se mísí s tlumenými zvuky středoškolského maturitního večírku, který se za dveřmi právě koná. Možná až Kim náramek uvidí, konečně mi prozradí, co se děje.

I když, kdoví. Možná mi dá prostě pusu a řekne mi, že mě miluje a že ten problém nemá se mnou nic společného.

Zkoumám těch šest přívěsků zblízka. Každý znamená jeden rok, co spolu chodíme. Měl jsem obrovské štěstí, protože jsem na Etsy našel někoho, kdo mi je pomohl navrhnout. Sám totiž nemám absolutně žádný umělecký talent. Je to víc než jen náramek. Je to symbol našeho společného života.

Palcem pomalu kloužu po kouscích naší minulosti a několik přívěsků se ve světle zaleskne a zamrká na mě.

Dva glazurované roztleskávací střapce – tyrkysový a bílý. Skoro stejný pár držela Kimberly jako kapitánka roztleskávaček ten večer, kdy jsem ji požádal, aby byla oficiálně mou přítelkyní.

Zlatá sklenička na šampaňské s okrajem lemovaným bublinkami z drahokamů – slouží jako připomínka mého propracovaného pozvání na maturitní ples před několika měsíci. Ukradl jsem láhev šampaňského z máminy barové skříňky, abych Kimberly překvapil. Máma mě sice potrestala doživotním domácím vězením, ale stálo za to vidět, jak se Kim rozsvítily oči, když jsem odpálil zátku.

Zarazím se u nejdůležitějšího přívěsku, který se nachází přesně uprostřed náramku. U stříbrného deníku s opravdovou sponou na boku.

Jednou, ještě na druhém stupni základní školy, když jsme se učili u ní doma v kuchyni, Kim odběhla nahoru do koupelny. Mezitím jsem z jejího batohu vytáhl růžový deník a na první tři prázdné stránky nakreslil srdíčka a napsal „miluju tě“.

Když to našla, rozbrečela se a slzy se proměnily v obvinění.

„Četl jsi všechna moje tajemství?“ vykřikla a ukázala na mě prstem, zatímco si druhou rukou tiskla ten deník k hrudi.

„Ne,“ řekl jsem a otočil se na židli k ní. „Jenom mě napadlo, že to bude… Nevím. Asi romantický.“

Vzápětí se na mě vrhla. Dovolil jsem jí, aby mě povalila na podlahu, protože mě těšilo, že mám její krásný obličej tak blízko svého. Když se naše oči střetly, zlost ji konečně opustila.

„Je to romantický,“ potvrdila a potom se rty opatrně otřela o moje ústa.

Byl to náš první polibek. Můj první polibek.

Opatrně ten malý přívěsek otevřu a otočím jemné stříbrné stránky. Jsou tu celkem tři s vyraženým srdíčkem. Drobné hádky mezi námi asi nikdy nezmizí, ale vždycky budeme jeden druhého milovat.

Usměju se na prázdná očka na náramku, která čekají, až je zaplní víc životních vzpomínek, jež si teprve vytvoříme. Jedno pro každý rok na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Potom jí daruju nový, aby ho mohla zaplnit.

Dveře na toalety se rozletí a hlasitě narazí do zarážky trčící ze stěny. Rychle schovám náramek zpátky do sametové krabičky a přívěsky o sebe zacinkají. Skupina kluků z basketbalového týmu se nahrne dovnitř. Ozve se sborové: „Kyle, co tady děláš, kámo?“ a „Maturanti 2020, vole!“ Na všechny se usměju a zastrčím si krabičku zpátky do kapsy saka. Prsty sklouznu po láhvi Jacka Danielse zastrčené za opaskem, což je první krok mého plánu, v němž musím přesvědčit dva své nejlepší kamarády, aby se vykašlali na tenhle školou placený maturitní večírek a šli se mnou na naše oblíbené místo u rybníka, abychom to tam skutečně oslavili.

Nejdřív však musím dát Kimberly tenhle náramek. Odejdu z toalet a zamířím krátkou chodbou k narvanému sálu toho nóbl hotelu.

Vstoupím dovnitř a projdu pod mořem tmavě tyrkysových a bílých balónků, což jsou barvy Ambrožovy střední školy. Několik už se jich uvolnilo a otáčejí se u vysokého klenutého stropu. Uprostřed místnosti visí stovky stuh z obrovského transparentu s nápisem: BLAHOPŘEJEME MATURANTŮM!

Hluk se přese mě přelévá ve vlnách, z každého koutu proudí nadšení a energie z toho, že jsme to zvládli. Rozumím tomu. Po posledním roce jsem už rozhodně připravený odsud vypadnout. Projdu davem nejrůznorodějších skupinek lidí. Zdá se, že jedno překročení pódia prolomilo všechno, na čem až do dnešního rána záleželo. Každému je jedno, který sport hrajete nebo jaké dostáváte známky. Je fuk, kdo vás pozval nebo nepozval na ples. Už dál nepřemítáte o tom, proč na vás má učitel Louis celé pololetí spadeno.

Najednou Lucy Williamsová, předsedkyně třídy, flirtuje s Mikem Dillonem, vyhulencem, který si zopakoval desátou třídu, zatímco kapitáni matematického desetiboje pracují společně s mými dvěma spoluhráči z útoku na tom, aby zpoza baru šlohli pivo.

Dneska večer jsme si všichni rovni.

„Ahoj, Kyle.“ Na bolavém rameni mi příliš silně přistane ruka. Snažím se sebou netrhnout a otočím se k Mattu Paulsonovi, nejhodnějšímu klukovi na celé planetě. Cítím se jako kretén, že ho nesnáším. „Ach, promiň,“ omluví se, když si uvědomí, na které rameno mi položil ruku, a rychle ji odsune. „Slyšel jsi už, že na podzim mířím na Bostonskou univerzitu, abych tam hrál fotbal?“

„Hm, jo,“ odpovím a pokusím se polknout povědomý pocit závisti, který ze mě vybublá. Není to jeho vina, připomenu si.

„Blahopřeju, kámo.“

„Hele, kdybys na začátku sezóny tak dobře nevedl tým, ani bych na jejich radaru nezablikal. Byl jsi zatraceně skvělej quarterback. Kdyby nebylo všeho, cos mě naučil, fotbalový stýpko bych nedostal,“ prohlásí a neúmyslně mi přisype sůl do otevřené rány. „Ale mrzí mě, co se stalo…“

„To nic,“ přeruším ho a napřáhnu k němu ruku, abych nepůsobil jako vůl. „Hodně štěstí do příštího roku.“ Pustím mu ruku a otočím se na patě, abych pokračoval v hledání. Nohy mi kmitají, abych se od něj dostal co možná nejdál. V tuhle chvíli chci vidět pouze jedinou osobu.

Zastavím se u baru a rozhlížím se po davu, jestli někde neuvidím Kim. Přeskakuju očima z jedné osoby na druhou, ovšem bez úspěchu.

„Předkrm?“ zeptá se někdo vedle mě.

Ohlédnu se a uvidím muže s tácem plným jednohubek nejrůznějších tvarů na křehkém bílém talířku. Věnuje mi strojený úsměv, který říká: Nemůžu se dočkat, až odsud za dvě hodiny vypadnu.

Všimnu si na jeho košili loga Soví řeky, jediné restaurace poblíž, jež se dostala do televize Food Network díky své „moderní současné kuchyni“.

Očividně tam jedl i šéfkuchař Gordon Ramsay a nenašel nic, na co by si stěžoval.

„Děkuju, dám si,“ řeknu a odměním ho krátkým úsměvem. Popadnu jednohubku a strčím si ji hned celou do úst, než se vydám dál.

Okamžitě toho lituju.

Je to kreveta? Guma? Proč je to sakra tak tuhé? A proč to chutná jako stará šunka?

Gordon zjevně tenhle kousek masa neochutnal.

Rozhlédnu se na obě strany, než se rychle sehnu a vyplivnu sousto do černého koktejlového ubrousku, který mi číšník dal. Najednou se vedle mě zableskne a já poskočím.

Mávnu rukou bez krevety, náhle slepý jako patrona. Černé tečky mi z vidění pomalu vymizí a já uvidím vřelé hnědé oči a vysoké lícní kosti, stejné, jako mám já. Má na sobě oblíbené bílé květované šaty. Spatřím, jak se za telefonem široce usmívá.

„Mami, přestaň…“ požádám ji, jenže stiskne tlačítko na mobilu znovu a oslepí mě další sprchou světla.

„Víš, jestli se chystáš udělat řadu trapných fotek, aspoň si vypni ten blesk. Nemusíš kvůli tomu člověka oslepit.“

„Ach, tohle se holkám na Instagramu bude moc líbit,“ poznamená a ďábelsky se zachechtá. Přimhouří oči a klepne párkrát na displej.

„Mami, nepostuj to,“ vyhrknu a vrhnu se na ni. Napůl ji obejmu, abych ji rozptýlil, a snažím se jí vykroutit telefon z ruky. Zatímco to dělám, uvidím tu fotku – v obličeji mám výraz hrůzy, oči zpola zavřené, gumová kreveta mi visí z jazyka, právě na cestě do koktejlového ubrousku.

Tohle v žádném případě nesmí „holky na Instagramu“ vidět.

Lépe řečeno nikdo.

Kim by mi to nikdy nezapomněla.

Máma trochu povolí sevření a přitulí se ke mně. Vezmu jí mobil a fotku smažu. „Zapomeňte na to, dámo.“

„Dobrá,“ podvolí se a naoko se zamračí. Růžová barva rtěnky zdůrazňuje pokleslé koutky jejích rtů. „Zlom své staré matce srdce. Nemůžu mít vůbec nic.“

Zasměju se, dám jí pusu na tvář a tentokrát ji doopravdy obejmu. Natočím tělo opatrně tak, aby necítila tu flašku, co skrývám pod sakem. „Máš snad mě, ne?“

Dramaticky si povzdechne. „Asi mi to bude muset stačit.“ Její hlas tlumí tuhá látka mého saka. „Hej,“ vydechne, odtáhne se a usměje. „Proč jsi tu sám? Už jsi jí dal ten náramek?“

Srdce mi buší, jako to dělává před začátkem fotbalového zápasu. „Čekám na správnej okamžik,“ odpovím a rozhlédnu se po sále. „Viděla jsi ji někde?“

„Před pár minutami stála se Samem u terasy,“ sdělí mi a kývne doprava k oknům sahajícím od podlahy až ke stropu, která nás oddělují od terasy z velkých kamenů, z níž je výhled na hotelovou zahradu.

Máma natáhne ruku a lehce mi upraví uzel na kravatě. Koutky rtů se jí zkroutí do drobného úsměvu. Je to windsorský uzel. Ne že bych byl takový snob, abych znal jiný způsob, jak uvázat kravatu, ale když jsem byl v sedmé třídě, máma strávila dopoledne tím, že se učila ten uzel vázat, jen aby to pak mohla naučit mě. Tehdy jsem šel s Kim na první ples.

Máma bývá u všeho.

„Opravdu si myslíš, že se jí bude líbit?“ zeptám se. Když jsem ho objednával, byl jsem si tak jistý, ale teď…

„Rozhodně.“ Jemně mě poplácá po tváři. Po tom ujištění jí vrátím mobil. Obrovská chyba.

Popadne ho a rychle udělá dvě fotky, pořád s tím bleskem, který mi teď propálil sítnici. Pokusím se na ni zamračit, ale ona se na mě nevinně zakření, vrásky kolem očí se jí zvýrazní a mě to mračení hned přejde. Dnes večer nedovolím, aby mě něco trápilo, dokonce ani matčino ustavičné zaznamenávání mého života.

A tak se usměju a zapózuju jí pro poslední fotku, a jakmile je díkybohu spokojená, konečně se vydám hledat Kim. Cestou k terase zahodím zmuchlaný ubrousek do koše. Za sklem je obloha tmavá a zlověstná.

Najít Kim mi většinou netrvá dlouho.

Má v sobě vždy takový oheň a magnetismus, který k ní lidi přitahuje. Ve škole se obvykle musím prodrat davem, jen abych se k ní dostal, proto se rozhlížím po největší skupině a záblesku toho určitého odstínu blond vlasů, v nichž se vždy udrží světlo místnosti.

Je to tak, co si jen pamatuju, ta barva je pořád stejná, jako když jsme se ve třetí třídě dohadovali o poslední houpačku na hřišti.

Vyrazím do davu a lidi mi ustupují, aby mě nechali projít, ze všech směrů se na mě usmívají a plácají si se mnou.

„Ty sportovní články mi budou příští rok chybět, Lafferty,“ pronese pan Butler, můj učitel žurnalistiky, a poplácá mě po zádech, když kolem něj procházím. Což je jen další připomínka celé té doby, kdy jsem seděl na lavičce a psal o zápasech, místo abych v nich opravdu hrál.

Tak kde je?

Discokoule nad hlavami vysílá záblesky třpytivého světla, čímž ztěžuje vidění. Už chci vytáhnout mobil a napsat jí zprávu, když…

Tamhle.

Její blond vlasy vykouknou za Samovými širokými rameny, když Kim mírně přesune váhu na levou nohu. Hedvábné šaty jí obepínají boky, vypadá v nich dnes večer neuvěřitelně. Dlouhé vlasy má rozpuštěné na ramenou, modré oči jasné a otevřené, rty se jí lesknou.

Jak se k ní však blížím, všimnu si, že se tváří vážně, na čele se jí tvoří známá vráska, když mluví. Jako vždycky, když se něco děje. Tenhle výraz jsem viděl před týdnem na plese a dnes odpoledne, zatímco jsme se fotili, kdykoli jsem se jí na to však zeptal, jenom mávla rukou.

Zadívám se z ní na Sama a pozoruju ho, jak si nervózně prohrabuje tmavé vlasy.

Tehdy si uvědomím, že spolu musí mluvit o Kalifornské univerzitě. Napětí v mých ramenou povolí.

Kim i mě už přijali, ale Sam je na seznamu čekatelů. Vždycky jsme se Samem snili o tom, že spolu budeme hrát fotbal na UCLA, jenže po srazu absolventů ten sen vzal za své kvůli mému zranění. Zklamal jsem tím nás oba. Poté co jsem přestal hrát, Sam zahodil tolik přihrávek a pokazil tolik bloků, že seděl na lavičce skoro tak často jako já. Když všechny jeho fotbalové vyhlídky vyhasly, jeho známky šly do kytek spolu s jeho fotbalovou kariérou. Kim mu proto pomáhá posílat seminárky a aktualizované přílohy, které snad nakloní váhy v jeho prospěch.

Soudě podle posledních pár týdnů ho tam rozhodně budeme potřebovat. Nejenom že je Sam kamarád, který mě během toho posledního prokletého roku neopustil, je taky lepidlem, co drží naši trojici pohromadě. Je vždy hlasem rozumu, zejména když se s Kim hádáme. Je tím, kdo nás přitáhne zpátky k sobě, když je situace nahnutá.

Jestli se na UCLA dostane, pořád můžeme jít studovat všichni společně. I když už spolu nebudeme hrát na hřišti.

Ovšem z Kimberlyina výrazu to vypadá, jako že k tomu možná nedojde.

Dojdu k nim, obejmu Kim kolem pasu a nakloním se k polibku. Bezmyšlenkovitě mi ho oplatí, je však zjevně rozptýlená.

„Co se děje? Stalo se něco?“ zeptám se a zadívám se z ní na Sama a zase zpátky.

Nakloní se k dalšímu polibku a tentokrát se její rty pevně setkají s mými. Uklidní mě tím, ale neodpoví.

Chci tu otázku zopakovat, místo toho však ze sebe ten podivný pocit setřesu. Všichni dneska ze sebe setřásají staré záležitosti, my můžeme taky. Nechat tohle, ať je to cokoli, prozatím za sebou. Nakonec jsem sem přece přišel, abychom spolu slavili. Rozhlédnu se na obě strany, než si rozepnu sako a ukážu jim tu flašku, kterou jsem propašoval. „Co říkáte, že bychom zajeli k rybníku a…“

Ani to nestačím doříct, když se za oknem zableskne a ozáří to celou oblohu. Při dlouhé vlně hromobití se sklo slabě zatřese. Můj odraz se zachvěje, zírá zpátky na mě, ale Kim a Sam hledí jeden na druhého.

„Ne, kámo,“ odpoví Sam a ukáže na oblohu. „Nechci se dneska nechat usmažit zaživa.“

„Ale, no tak,“ namítnu, když do okna začnou hlasitě bušit velké dešťové kapky. „Co jsi provedl se Samem? Špatný počasí ho nikdy nezastavilo.“ Plácnu ho rukou do ramene. „Vzpomínáš na tu bouřku před dvěma lety, potom co jsme vyhráli národní mistrovství? Myslím, že jsi to byl ty, kdo trval na tom, že půjdeme slavit. Myslím, že mám ještě z tý doby omrzliny.“

Oba mlčí. Z toho ticha mám špatný pocit a naskočí mi husí kůže.

„Co je?“ zeptám se a pokusím se podívat Kimberly do očí. Ona však uhne pohledem a kouká místo toho na stuhy nad mým ramenem. Začínám mít tušení, že tu o Samovo přijetí na vysokou nejde.

Spustím ruku z jejího pasu a odtáhnu se. „Co mi vy dva neříkáte?“

„Já…“ začne Kimberly, ale hlas se jí vytratí. Sam uhne očima.

Déšť za okny ještě zesílí.

„Řekněte mi to,“ naléhám a chytím Kim za ruku, stejně jako mnohokrát předtím. Zadívám se na její zápěstí a pomyslím na ten náramek v kapse saka, na stránky maličkého stříbrného deníku se srdíčky.

Potom si ale všimnu, jak se zavrtí, jak to obvykle dělává, než mi poví něco, co se mi nebude líbit. Obrním se a ona se konečně napřímí a zadívá se mi přímo do očí. Slejvák venku utlumí všechny hlasy v místnosti kromě toho jejího, když mi konečně poví pravdu.

* * *

„Kyle!“ volá za mnou Kim, zatímco kapky hlasitě bubnují do plechové střechy nad vstupem do budovy.

Jak jenom mohla?

Ta slova se mi opakují v hlavě, zatímco scházím ze schodů. Podám lístek obsluze parkoviště, právě když mě Kimberly dožene. Nevšímám si jí.

„Počkej, Kyle, prosím,“ naléhá a chytí mě za paži.

Sotva se mě prsty dotkne, instinktivně se k ní chci naklonit, pak se jí však vytrhnu a popadnu klíče od obsluhy, než se vydám do deště. „Neobtěžuj se. Chápu to.“

Jde za mnou a snaží se mi to vysvětlit, já to však nechci slyšet. Jestli mi to opravdu chtěla vysvětlit, měla to udělat už dávno, a ne to držet v tajnosti až do našeho maturitního dne.

„Měla jsem ti to říct, ale nechtěla jsem ti ublížit…“

Oblohu znovu osvětlí blesk a hlasitý úder hromu ji umlčí dřív, než to musím udělat já. Otočím se a zadívám se na ni. Šaty má úplně promočené a vlasy jí teď matně a zplihle visí kolem obličeje.

„Nechtělas mi ublížit?“ zasměju se. „Tím, žes mi to udělala za zády? Že ses s tím svěřila mýmu nejlepšímu kámošovi?“

„Sam je i můj nejlepší kamarád.“

„Lhala jsi mi do očí, Kimberly. Celý měsíce.“ Odemknu auto a otevřu dveře tak prudce, že se skoro odrazí zpátky. „Máš pravdu, ublížila jsi mi.“

Nasednu do auta a zabouchnu dveře.

Berkeley. To slovo mi neustále běží hlavou, každá slabika jako ostré bodnutí zrady.

Berkeley. Berkeley.

Podala si tam žádost, a vůbec mi o tom neřekla. Poslala tam doplňkové seminárky a aktualizované kopie a dostala se tam už před pár měsíci. A zatím seděla tady a předstírala, že si se mnou vybírá koleje a předměty, a povídali jsme si o tom, jak si o prázdninách uděláme výlet domů autem. Přitom celou tu dobu věděla, že se mnou na UCLA nepůjde.

Svěřila se s tím Samovi. Proč to neřekla mně?

Jsem připravený odsud odjet, jenže Kim vklouzne na místo spolujezdce, ještě než zařadím. Na okamžik se zarazím. Chci jí říct, ať si sakra vystoupí, nedokážu se k tomu však přimět.

Musíme to vyřešit. Pořád mám v kapse ten náramek.

Sešlápnu plyn a vyrazím z parkoviště na hlavní cestu. Když zatáčím, kola na mokré cestě klouzají.

„Kyle!“ vykřikne a zapne si bezpečnostní pás. „Zpomal.“

Zapnu stěrače na nejrychlejší tempo, přesto to na proudy deště, které zalévají teď zamlžené sklo, nestačí.

„Nedává to vůbec smysl. Plánovali jsme to celej rok. Ty, já, Sam. Byl to náš plán.“ Natáhnu ruku a otřu sklo aspoň tak, abych viděl ven. Prsty přitom zavadím o malou discokouli zavěšenou na zpětném zrcátku a ona se rozhoupe. Jenže to vlastně smysl dává, tedy z pohledu Kimberly. Pomyslím na všechny ty chvíle, kdy si něco na poslední okamžik rozmyslela a na mě a Sama se vykašlala. Jako když zdrhla z plesu prváků, aby mohla být s týmem školních roztleskávaček, nebo když se na nás vybodla uprostřed skupinového finále, aby pracovala s nejlepším studentem školy. Tyhle okamžiky jsou pohřbené hluboko ve mně, dokud se nehádáme, jako právě teď. „Prostě ses rozhodla: ,Kašlu na to! Budu si dělat, co chci.‘ Jako to děláš vždycky.“

Zaduní hrom a blesk, který následuje, se odrazí ve třpytivé stříbrné kouli. Světlo se rozprskne po autě.

„Co chci já? Nikdy si nedělám, co chci. Kdybys mě poslouchal jen pět zatracených vteřin…“ Odmlčí se, když prosvištíme kolem odbočky do mé ulice. Otočí hlavou, zatímco odbočka za námi mizí. „Minul jsi svou ulici!“

„Jedu k rybníku,“ vysvětlím. Prostě si myslím, že když tam pojedeme, zachráním tenhle večer. Zachráním tohle.

„Zastav. Nejezdi tam. Z toho rybníka teď bude moře. Otoč to.“

„Už o tomhle přemýšlíš nějakou dobu, co?“ zeptám se a ignoruju její žádost. Kolem nás se prožene kamion a obstříkne nám čelní sklo. Sevřu volant pevněji a zpomalím, abych auto vyrovnal. „Musela jsi. Kim, mohla jsi mi prostě říct, že chceš jít na Berkeley, a ne na UCLA. Stejně už nemám to fotbalový stýpko. Je mi jedno, kam půjdeme, jenom když budeme spolu –“

„Já už ale nechci být s tebou!“

Ta slova mě udeří přímo do tváře. Odtrhnu oči od cesty, abych se na ni zadíval. Na holku, kterou miluju od třetí třídy. Teď už ji ani nepoznávám.

V minulosti jsme se „rozešli“ několikrát, ale ne takhle. Vždycky šlo o malé dramatické hádky, které přejdou druhý den, podobně jako bolesti břicha. Nikdy však neřekla tohle.

„Chci říct…“ Zarazí se, uhne pohledem a vytřeští oči. „Kyle!“ Prudce otočím hlavu zpátky k čelnímu sklu a na poslední chvíli před sebou spatřím blikající žlutá výstražná světla. Dupnu na brzdu a auto pod námi bez zpomalení klouže.

Najednou nemám vůbec žádnou kontrolu nad tím, kterým směrem jedeme.

Bojuju proti tomu a snažím se vyhnout stojícímu autu uprostřed našeho pruhu, pevně svírám volant a pokouším se řídit ve smyku. Auto zázrakem znovu získá tah právě včas, a tak se tomu zastavenému vozidlu vyhneme.

Zajedu na krajnici, opatrně zpomalím a zastavím. Hrudník se mi prudce zvedá.

To bylo o fous.

„Omlouvám se.“ Zhluboka se nadechnu a ohlédnu se na Kimberly. Je bledá, roztřesená, ostrá křivka klíční kosti se jí zvedá a klesá, jak se snaží chytit dech.

Je v pořádku.

Ale my dva nejsme.

Já už ale nechci být s tebou.

„Ty se…?“ začnu, jenže slova se mi zadrhnou v hrdle. Musím bojovat, abych je ze sebe dostal ven. „Ty se se mnou rozcházíš?“

Zadívá se na mě a já vidím, že má v modrých očích slzy. Jindy bych jí je otřel a řekl jí, že všechno bude zase v pořádku.

Tentokrát však potřebuju, aby to ona řekla mně.

„Musíš mě vyslechnout,“ pronese třesoucím se hlasem.

Přikývnu. Ta před minutou hrozící bouračka ze mě vypudila zlost a nahradila ji něčím ještě horším.

Strachem.

„Poslouchám.“

Zatnu čelisti, zatímco si Kim uspořádává myšlenky. Nahmatám rukou ten náramek v saku a srdce mi v hrudi kousek nad ním hlasitě buší.

„Znám samu sebe jenom jako Kyleovu přítelkyni,“ vysloví nakonec.

Zírám na ni, celý zaražený. Co to vůbec znamená?

Povzdechne si, když uvidí můj nevěřícný výraz. Hledá ta správná slova. „Když sis zranil rameno –“

„Tady nejde o moje podělaný rameno,“ přeruším ji a udeřím dlaní do volantu. Jde tu o nás.

„Ale jde,“ namítne Kimberly, stejně rozladěná jako já. „Jde, zatraceně. Měl jsi tolik snů a vyplnily by se ti.“

Její slova mě překvapí, udeří na citlivé místo. Škubnu sebou, protože se mi v rameni nečekaně probudí stín staré bolesti. Vidím toho hromotluka, jak se proti mně řítí. Číslo devět na jeho dresu, když mě popadne za paži, kterou házím, a srazí mě k zemi. Potom to… nechutné křupnutí v kostech a trhání vazů, když jeho tělo udeřilo do mého. Vidím ty vítězné hody, univerzitní stipendium a modro-žlutý dres se svým jménem na zádech. Všechny ty věci jsem měl na dosah ruky. Zmizely po jediném zápasu.

„Mrzí mě to,“ dodá rychle, jako by to všechno viděla taky.

„Nedokážu si představit, jaký to musí být, když o to všechno člověk přijde, když za ním přestanou chodit fotbaloví hledači talentů, když vyschne stipendium…“

Zatnu čelisti a soustředím se na déšť. Snaží se mi ublížit ještě víc? „Proč o tom mluvíš? S náma dvěma to přece nemá nic společnýho.“

„Kyle, přestaň. Poslouchej.“ Pevným hlasem mě okamžitě umlčí.

„Milovala jsem tě.“

Proměním se v kostku ledu. Milovala. V minulém čase. Do prdele.

„Jenže když jsi nemohl dál hrát, změnil ses. Stal se z tebe… Já nevím,“ řekne a hledá slova. „Strašpytel. Bál ses zariskovat, zkusit něco jinýho. A ze mě se stala tvoje opora. Tvoje berla. Pořád jsi mě musel mít u sebe.“

To si ze mě snad dělá srandu.

Tohle si o mně myslí? Opravdu? Že jsem vyděšený a patetický? Že nedokážu nic dělat sám?

To se mnou celé ty měsíce byla ze soucitu?

„Je mi líto, žes měla pocit, že jsem takový břemeno,“ zamumlám a přinutím se na ni ohlédnout, zatímco rukou instinktivně sahám po rameni. „Je mi líto, žes přišla o několik večírků. Mrzí mě, že Janna a Carly letěly na Bahamy, zatímco ty jsi cítila povinnost sedět u mojí postele a krmit mě polívkou, protože jsem nedokázal zvednout ruku. To ale není moje vina. Mohla jsi kdykoli odejít…“

„Opravdu mohla? Ty bys mi to dovolil?“ zeptá se mě a zavrtí hlavou. „Že bychom se viděli každý den ve škole, ve třídě, měli stejný program, ale nebyli spolu? Kdykoli jsme se rozešli, nevydrželo nám to ani den.“

Jestli bych jí to dovolil? Co tohle znamená? Vždycky jsme se k sobě vrátili, protože jsme oba chtěli. A teď… mi říká tohle?

„Takže co? Jenom jsi to… předstírala?“

„Nepředstírala. Jenom jsem prostě vyčkávala, protože…“

Odmlčí se, ale já už vím přesně, co chtěla říct.

„Protože jsi věděla, že nepůjdeme na stejnou vysokou,“ dopovím s pocitem, že se pozvracím. „Zbavila by ses mě.“

„Ne,“ zavrtí hlavou a zavře oči, protože má potíže ta slova ze sebe dostat. „Nesnažím se tě zbavit. Ale… prostě chci vědět, jaký to je – otočit se a nevidět tě za sebou.“ Hlas se jí zlomí, napřímí se však. Myslí to vážně. Fakt to myslí vážně. Dívá se mi do očí pevně a sebejistě. „Chci být sama sebou, jenom sebou, bez tebe.“

Ta slova mě rozhodí, neuhnu však očima. Zíráme na sebe a proudy vody stále dopadají na střechu auta. Jak dlouho to takhle cítí? Jak dlouho mě nemiluje?

„Kyle, no tak,“ pokračuje tichým hlasem. „Přemýšlej o tom.

Copak nechceš vědět, kdo jsi beze mě?“

Zahledím se ven na kužele reflektorů blikající v bouři. Kdo jsem bez ní?

Jsme Kimberly a Kyle. Je mou součástí, bez ní to nejsem já.

Vklouzne mi rukou do dlaně a prsty za ni potáhne, abych se na ni podíval.

Jenže se k tomu nedokážu přinutit. Zírám na volant, na stěrače a zpětné zrcátko, než nakonec pohledem přistanu na malé discokouli.

Cítím v kostech, že tohle je moje poslední šance přimět ji, aby to pochopila. Ukázat jí, že moje budoucnost neznamená jenom fotbal.

Že moje budoucnost jsme my dva.

„Vím, kdo jsem s tebou, Kim,“ prohlásím a sáhnu do saka. Musím jí ukázat ty přívěsky, všechno, co máme. Ta prázdná očka jí připomenou, co nás ještě čeká. „Prosím, než se rozhodneš, pomysli na všechno, co jsme –“

Discokoule se rozsvítí a droboučká zrcadla rozstřelí paprsky světla po autě.

Následuje náraz.

Mé tělo to odhodí dopředu. Cítím pálení bezpečnostního pásu, který se mi zaryje do hrudi tak pevně, že mi to vytlačí vzduch z plic.

Všechno se zpomalí, ale odehraje současně. Auto se otáčí.

Klakson náklaďáku houká.

Čelní sklo zalévá světlo reflektorů, zatímco se řítíme proti blížícímu se kamionu, pevné kovové stěně, která se nám žene vstříc. Čas se zastaví jen na tak dlouho, abych pohlédl na Kimberly.

Tváře jí pokrývají malé pihy lámajícího se světla, oči třeští hrůzou. Otevře ústa, aby zaječela, slyším však pouze kroucení a skřípání kovu.

Potom už je tma.

2

Bolí mě dýchat.

Všechno je jasně osvětlené a rozmazané, hlasy a obličeje ke mně přicházejí v explozích barev a zvuků. Chci zavřít oči a spát. Jsem však v jakémsi konstantním pohybu.

„Těžké poranění hlavy.“

„Impresivní fraktura lebky.“

Bílé kachličky na stropě jsou rozmazané. Pípají přístroje.

Dotýkají se mě ruce v rukavicích.

„Kyle? Kyle. Podívej se na mě.“

Otočím se po hlase a vidím, že přichází od ženy. Zrzavé vlasy má stažené do nedbalého culíku, prameny jí spadají kolem páru odhodlaných modrých očí, na které zaměřím pozornost.

„Dobře. To je dobře. Jsem doktorka Benefieldová, neurochirurgyně,“ oznámí. Soustředím se na pohyb jejích rtů, jak se snažím pochopit, o čem to mluví. „Postarám se o tebe, ano?“

Kolem hlavy má tak ostré světlo, že to vypadá, jako by jí zrzavé vlasy hořely. Zírám na ně, když se ozve další hlas.

„Zlomenina stehenní kosti a interskapulární lacerace…“

„Moc mluví, co?“ řekne doktorka a spiklenecky na mě mrkne.

Modrýma očima pozoruje moje čelo a začne se mě ptát, jaká se mi líbí muzika. Zatímco mluvím o géniovi, jakým je Childish Gambino, přemůže mě vyčerpání a mám čím dál větší problém s mluvením.

Přinutím se neposlouchat nic a nikoho kromě doktorky. Ve všem tomhle chaosu na mě její klid působí jako pohlazení. Ten ječící hlas, pípání a zvuk trhání mého oblečení, jak ho ze mě sundávají, utichnou. Nevidím nic než kruh jasného světla kolem jejích vlasů. A úsměv na její tváři.

Začnu jí úsměv oplácet, pak však vidím… Proboha.

V jejích brýlích vidím svůj odraz.

Na nose mám rozmazanou krev. Kus mého čela je otevřený jako obálka a odhaluje bílou kost pod ním. Naprasklou bílou kost. Moji lebku. Zlomenou.

Začnu panikařit, a jak do mě udeří vlna strachu, všechny ty zvuky se vrátí. „Je to…? Je… to moje…?“

„Jsi v pořádku,“ prohlásí s úsměvem. Nedokážu si představit, jak může být kost trčící mi z obličeje v pořádku, její výraz však zůstává klidný jako nikdy. Proč kvůli tomu nevyšiluje ona? Natáhne ruku k mému obličeji. Trvá mi minutu, než si uvědomím, že se dotýká mého čela, mé čelisti a lícních kostí.

„Nemůžu… Necítím to. Mám to cítit?“

Myslím, že její úsměv na vteřinu zakolísá, pak si však jsem jistý, že jsem si to jenom představoval, protože pokračuje. Její ruce se stále pohybují.

Pořád se zatraceně snažím nejančit, když se za doktorkou Benefieldovou prudce otevřou dvoukřídlé dveře pohotovosti a dovnitř přivezou další pojízdné lehátko.

Začnu zavírat oči, vyprchává ze mě poslední energie, jenže pak to uvidím. Hřívu blond vlasů pokrytých krví.

Ne.

Ne, ne, ne. Všechno se mi náhle vrátí. Ten slejvák. Naše hádka.

Bezpečnostní pás zakusující se mi do hrudi.

„Kimberly,“ pokusím se zakřičet, jenže hlas mám slabý a víčka těžká. Všechno je tak proklatě těžké.

„Zůstaň se mnou, Kyle,“ promluví ke mně doktorka. „Operační sál tři. Hned,“ zavolá na ostatní lidi v místnosti.

Snažím se nechat oči otevřené, abych se mohl dívat na Kimberly, jenže najednou jsem v pohybu, zářivky nad hlavou mě oslepují, míhají se jedna za druhou, čím dál rychleji. Blesk, blesk, blesk, blesk, blesk…

Ne! chci zakřičet. Vraťte se! Jenže nemám sílu slova zformulovat a všechno kolem mě se stále pohybuje.

Vidím doktora nesoucího dítě.

Blesk.

Postarší žena dostává kyslík.

Blesk.

Holka čte knihu. Vzhlédne, zrovna když zahneme za roh.

Blesk.

Potom se přede mnou mihne bílý plášť doktorky Benefieldové, rozmlží se a roztáhne do záře, která zalije celou chodbu. Nezůstane tu nic, jenom to oslepující bílé světlo.

3

„Kyle.“

Míhají se přede mnou obrazy. Roztříštěná discokoule.

Proudy deště.

Kimberlyiny blonďaté vlasy, slepené a umazané od krve.

Následuje bolest. Nejdřív sálá v hlavě, pak v celém těle. Sevřu v prstech prostěradlo, dokud to neodezní aspoň tak, že slyším hlas volající znovu mé jméno, tentokrát čistěji.

„Kyle?“ Máma.

Pokusím se otevřít oči, zadívat se na její tvář. Vidím její nos a ústa, ale ten obraz je příliš jasný. Rozmazaný, pokroucený. Jako přeexponovaná fotografie.

„Mami,“ zaskřehotám. V krku mám sucho jak na Sahaře. Chytí mě za ruku a sevře ji. Jsem unavený, moc unavený. Do zorného pole mi vstoupí doktorka. Posvítí mi do očí a zeptá se, co můžu a co nemůžu cítit. Pak mě požádá, abych sledoval její prst.

Nemůžu… necítím to. Mám to cítit?

Tehdy mě zase zaplaví panika. Ty slepené, zakrvácené vlasy.

Lehátko. Kimberly.

„Co se stalo… Kim… je…?“

Nic mi neřekne a soustředí se na něco v rukách. Drží desky a cvaká perem. Něco si zapíše.

„Kyle, vzpomínáš si na mne? Jsem doktorka Benefieldová. Utrpěl jsi vážné zranění mozku –“ Její hlas přeruší siréna, ten zvuk je tak hlasitý, že pevně zavřu oči a zoufale si přeju, aby to přestalo.

Když se je pokusím otevřít, necítím nic než bolest. Stravující bolest, která se mě snaží celého zachvátit. Tak ji nechám.

* * *

Jakmile se zase probudím, nemám tušení, kolik uplynulo času, ale všechno je jasnější. Bílé kachličky na stropě, modrozelená barva nemocničních zdí, televize s černou plochou obrazovkou v koutě.

Bolí mě hlava, ale pamatuju si slova doktorky Benefieldové. Zvednu ruku, abych si sáhl na obvaz na čele, jenže v tom pohybu mi nečekaně brání kapačka zavedená do paže. Střelím očima po chaosu přístrojů vedle sebe a pak dolů na postavu sedící na okraji lůžka.

„Same,“ dostanu ze sebe a on ke mně prudce otočí hlavu. Oči má zarudlé, tváře vlhké.

Okamžitě ve mně vybublá hrůza.

Za celý život jsem viděl Sama brečet jenom dvakrát. Jednou, když nám bylo deset a on si při pádu z kola zlomil ruku. Podruhé před třemi lety, když zemřel Otto, zlatý retrívr jeho rodiny. Tohle mi však nic z toho nepřipomíná.

Připadá mi to horší.

„Same?“

Nemůžu tu otázku položit a on neodpoví. Jen se zadívá zarudlýma očima z okna. Slzy mu teď stékají po tvářích rychleji.

„Same,“ zopakuju a zoufale se snažím posadit, tělo mám však příliš slabé, než aby mě poslechlo. Nakonec to moje paže vzdají a já dopadnu zpátky na lůžko. „Same?“

Stále neodpovídá.

Před očima mi tančí Kimberlyin usmívající se obličej. Mám potíže dýchat, jak mi hrůza a vina pevně svírají plíce, a do hlavy mi zase vystřelí bolest.

Kim nemůže být…

Znovu to prožívám. Nejdřív to, jak jsme se hádali kvůli Berkeley. A nakonec to, jak v záři reflektorů vyděšeně třeštila oči. Když do nás kamion narazí, cítím, jak se celý můj svět tříští, jak bolest v hlavě čím dál víc roste, až mi celé tělo vybuchne a rozletí se na milion kousků. A ty kousky nikdy nikdo neposkládá dohromady.

4

Opírám si ovázanou hlavu o chladné sklo okna v autě a pozoruju dešťové kapky, v nichž se odráží červená barva brzdových světel auta, jež jede před námi. Řídí máma. Už uplynuly celé dva týdny, a já tomu pořád nedokážu uvěřit.

Myslel jsem, že přijít o ni kvůli rozchodu je ta nejhorší bolest, co kdy ucítím, ovšem tohle… Tohle nejde napravit. Nemůžu vytáhnout náramek s přívěsky a urovnat to.

Je skutečně pryč. Před pěti dny ji pohřbili na místním hřbitově při obřadu, kterého jsem se kvůli svému zdravotnímu stavu ani nemohl zúčastnit.

Když dojedeme domů, stojím tam v dešti a tisknu si lepenkovou krabici z nemocnice k hrudi. Uvnitř jsou moje společenské boty, rozervané zbytky obleku a někde v tom chaosu je ukrytý i ten náramek s přívěsky. Jeho prázdná očka už nikdo nezaplní. Najednou déšť ustane. Vzhlédnu a spatřím nad sebou černý deštník. Máma se dotkne deštěm promoklého obvazu na mé hlavě, jemně však její ruku odstrčím. Nechci, aby mě utěšovala nebo o mě pečovala. Stejně by to bylo k ničemu.

„Jenom chci, abys byl v pořádku,“ zašeptá mi. Sotva při tom pohne rty.

V pořádku.

Jako bych mohl někdy přijít na to, jak být zase v pořádku. Starostlivě se na mě zadívá, její oči se zahledí do mých, než mi vezme krabici a strčí si ji pod paži.

Potřebuju být sám.

Opřu se o berle, než se začnu belhat k domu a nahoru po schodech na verandu. Zatímco se snažím nezatěžovat polámanou nohu, zrak se mi zamlží. Stehenní kost mi teď drží pohromadě kovový hřeb. Máma mi pomůže projít dveřmi a já jako ten nejpomalejší šnek spěchám do suterénu. Dal bych si dávku toho, co mi podávali v nemocnici, abych se propadl do nicoty. Jak jdu, berle vržou po podlaze, hlasitě a v pravidelném rytmu, jako srdeční tep.

„Myslela jsem, že třeba zůstaneš tady,“ zavolá za mnou máma. „Připravila jsem ti pohovku. Ať se nemusíš trmácet nahoru a dolů…“

„Chci být ve vlastním prostoru,“ odpovím pevně. Otevřu dveře do suterénu, který je od druháku jenom můj, a odhodlaně – a hlučně – scházím po schodišti.

Slyším, že máma jde za mnou, a její ruka mi pevně sevře paži, zrovna když chodidlem došlápnu na poslední schod.

„Počkej, broučku…“ spustí, ale je pozdě.

Rozsvítím a okamžitě vidím všechny ty drobné díry v místech, kde mívala věci ona. Na polici chybí knihy, na gauči neleží její oblíbená deka, ze stěn dokonce zmizely fotografie.

„Kde…“ začnu se ptát, když vklopýtám do ložnice. Natáhnu ruku po prázdném háčku, kde dřív visela Kimberlyina fotka ze čtvrťáku.

„Její rodiče si přišli pro věci, které tu nechala. Nečekala jsem, že –“

„Vzali si úplně všechno,“ přeruším ji s pocitem, že se pozvracím. Zmeškal jsem její pohřeb. A teď ještě tohle?

Prudce otáčím hlavou, rozhlížím se po čemkoli, co tu mohli zapomenout. Odnesli však i tu růžovou nabíječku, kterou si tady nechávala. Vytrhli ji ze zdi jako zástrčku k udržení životních funkcí.

Vzedme se ve mně zlost, roste čím dál víc, nakonec ale celý splasknu. To nebyli oni, kdo mi vzal všechno.

To já. Vzal jsem všechno Kim.

Já jsem ten, kdo řídil. To kvůli mně měla pocit, že musí skrývat, po čem skutečně toužila a co teď nikdy nezíská.

„Mrzí mě to, broučku,“ hlesne máma a natáhne se po mně.

„Můžu být sám, mami?“ zaskřehotám a odsunu se od ní.

Otevře ústa, aby něco řekla, potom však zaváhá a nakonec odejde. Její kroky na schodech utichají a pak se dveře nahoře zavřou.

Belhám se přes místnost k polici v koutě. Vedle zlatých trofejí a třpytivých medailí stojí zarámovaná fotografie, jediná, kterou neodnesli. Jsme na ní my dva před zápasem k příležitosti srazu absolventů. Kim drží ve vzduchu roztleskávací střapce, na tváři má namalované moje číslo dresu a já ji objímám kolem pasu.

O dvacet minut později moje fotbalová kariéra skončila. O dva týdny později jsem byl pouze Kyle Lafferty, kluk, který píše reportáže z fotbalových zápasů pro školní noviny o hráči, jenž ho nahradil.

Celé měsíce jsem nechtěl nic jiného než vrátit čas do tohohle okamžiku. Do doby „předtím“. Ovšem teď bych to zranění klidně prožil stokrát dokola, jen kdyby mi to vrátilo Kim.

Píp, píp, píp.

Vyskočím a jedna z mých berlí spadne na zem. Zamračím se, otočím se ke zdroji toho zvuku a najdu na nočním stolku hlasitě pípat budík.

Belhám se přes pokoj a vidím, jak červené číslice zároveň s tím zvukem opakovaně blýskají a září.

Ruka mi nad tlačítkem ztuhne, když se mi hlavou prožene vzpomínka. Máma byla pryč z města a vedle mě se probudila Kim, obličej měla otlačený a ospalý.

„Kdo vůbec ještě používá obyčejný budík?“ zabručela, přetáhla si přikrývku přes blond vlasy a přitulila se ke mně, když jsem budík vypnul. Měl jsem si jít ráno zaběhat se Samem, ale s ní v náručí jsem to hodil za hlavu.

Omylem jsem však stiskl špatné tlačítko a o patnáct minut později začal budík vyzvánět znovu, hlasitě a otravně. Kimberly se prudce posadila, najednou dokonale probuzená, a mrštila budíkem přes pokoj. Vzpomínám si, jak jsme se chechtali, zatímco za oknem pomalu vycházelo slunce a vrhalo paprsky na její obličej.

Nikdy jsem neviděl nic krásnějšího. Skoro ji můžu vidět…

Píp, píp, píp.

Sehnu se a vytrhnu zástrčku ze zdi. Pípání okamžitě ustane a Kimberlyin obličej se vytrácí, jako když se proberete ze snu. Hruď se mi stáhne. Mám problém sundat si termotriko, ruce se mi do něj zamotají, jak s ním bojuju. Tahám a tahám, až to látka nakonec vzdá. Ze rtů mi unikne povzdech, když se mi to konečně povede, a odhodím tričko na opěradlo židle.

Rozhlédnu se po pokoji, po všech koutech, které Kim naplňovala, a uvědomím si, že na tohle jsem se nepřipravil. Tak moc jsem se soustředil na to, abych se co nejdřív dostal domů. Na to, že jsem propásl její pohřeb. Na to, abych už vypadl z nemocnice, v níž má přítelkyně zemřela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Celou tu dobu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.