GILR, SERPENT, THORN

Copyright © 2020 by Melissa Bashardoust.

All rights reserved.

Translation © Hana Vlčinská, 2021

ISBN 978-80-242-7725-7

Každému, kdo si kdy

připadal jedovatý, odporný

nebo samý trn

Jsem obojí, Šípková Růženka i začarovaný hrad;

princezna, dřímající v hradu z vlastního těla.

Angela Carterová: Vampirella

Prolog

Pohádky začínají vždycky stejně: Bylo nebylo. V těch slovech jsou možnosti, šance na naději nebo zoufalství. Když dcera sedí u matčiných nohou a prosí ji o pohádku – vždycky o stejnou pohádku –, nejraději slyší tahle slova, protože to znamená, že všechno je možné. Bylo nebylo. Ona je a není.

Matka vždycky vypráví pohádku úplně stejně, přesně týmiž slovy, jako by je měla pečlivě nacvičená.

Bylo nebylo, jedna třináctiletá dívka žila ve městě na jihu od hory Arzur. Všichni místní věděli, že se nikdy nesmějí zatoulat příliš blízko k hoře, protože je to domov daévů – démonických služebníků Ničitele, jehož jediným cílem je přinést do Stvořitelova světa zkázu a chaos. Většina lidí se dokonce vyhýbala i řídkým lesům, které se táhly od jižního svahu hory. Ale děti, které si myslely, že už jsou dospělé, se tam občas za dne vydaly – jen za dne – a vrátily se, aby se tím chlubily.

Jednoho dne ta dívka chtěla dokázat svou odvahu, a tak se vydala do lesů. Měla v plánu jít jen tak daleko, aby ulomila větvičku jednoho z cedrů, které tam rostly, a donesla ji zpátky jako důkaz. Místo toho našla mladou ženu, chycenou a zamotanou v síti na zemi, prosící o pomoc. Je to daévova past, řekla dívce, a jestli se ten daéva vrátí, odnese ji do zajetí.

Dívka se nad mladou ženou slitovala a rychle našla ostrý kámen, aby přeřezala provazy sítě. Když byla žena volná, poděkovala jí a utekla. Dívka měla udělat totéž, ale příliš dlouho váhala a brzy jí sevřela rameno těžká ruka.

Dívka vzhlédla a nad ní se tyčil daéva. Jeho strašlivý zjev ji tak vyděsil, že nedokázala utíkat ani křičet o pomoc. Myslela si, že se jí srdce zastaví strachem, a tak ušetří daévovi práci a nebude ji muset zabít on.

Daévovi stačil jeden pohled na prázdnou síť, kusy provazu a kámen v dívčině ruce a věděl, co se stalo. „Něco jsi mi ukradla,“ řekl dívce hlubokým vrčivým hlasem. „A já ti teď seberu něco tvého.“

Dívka si myslela, že si vezme její život, ale daéva místo toho proklel její prvorozenou dceru, aby byla jedovatá, takže každý, kdo se jí dotkne, zemře.

Na tomto místě dcera matku vždycky přeruší a zeptá se – proč prvorozenou dceru? Nemusí zmiňovat, že se závistí a snad trochou zlosti myslí na své dvojče, bratra. Už je jí to vidět na tváři.

Na to matka pokaždé odpovídá, že cesty daévů jsou tajemné a nespravedlivé a nezná je nikdo jiný než oni sami.

Potom nechal démon dívku jít a ona utíkala rovnou domů, nechtěla nebo nedokázala o tom setkání nikomu říct. Přála si nemyslet na démonovu kletbu, předstírat, že se to nikdy nestalo. A potrvá několik let, než bude mít děti, o které by se mohla bát. V té době už se jí podařilo na daévovu kletbu zapomenout – skoro.

Roky plynuly, a když byla dívka starší, šáh z Atašaru si ji vybral za nevěstu a královnu. Neřekla mu o daévově kletbě. Sama na ni sotva pomyslela.

Teprve když se jí narodily děti – dvojčata, chlapec a dívka –, vzpomněla si na ten den v lese. Ale v tu chvíli už samozřejmě bylo příliš pozdě. Tři dny po porodu zjistila, že daéva mluvil pravdu. Ráno toho třetího dne se nad její dcerou sklonila kojná, aby ji zvedla a nakojila – ale jakmile se chůva dotkla její kůže, padla na zem mrtvá.

A proto matka vždycky souhlasí a vypráví dceři tu pohádku znovu a znovu. Nechce, aby její dcera zapomněla, jak je důležité vždycky být opatrná a nosit rukavičky, aby si byla jistá, že se nikdy nikoho nedotkne. Nechce, aby byla její dcera tak lehkomyslná jako kdysi ona, když jí bylo jen třináct a zatoulala se příliš hluboko do lesa.

Na tomto místě se dcera vždycky podívá na své ruce v rukavičkách a pokouší se vzpomenout si na chůvu, která kvůli ní zemřela. Bylo nebylo, připomíná si. Je to jenom pohádka.

Dcera chce vylézt matce na klín a opřít si hlavu o její hruď, ale neudělá to. Nikdy to neudělá.

Není to jenom pohádka.

1

Na střeše Golvaharu mohla Sorája skoro věřit, že existuje.

Střecha byla nebezpečné místo, bolestný luxus. Když stála na okraji, viděla zahradu prostírající se před palácem, bohatou a krásnou jako vždycky. Ale za ní, za branami Golvaharu, byl zbytek světa, mnohem většího, než si vůbec dokázala představit. Palác obklopovalo město plné lidí. K jihu vedla cesta, dolů k poušti, k jiným provinciím a jiným městům, dál a dál až na samý okraj Atašaru. Za ním byla další království, další země, další lidé.

Z druhého konce střechy viděla suchou lesnatou krajinu a na severovýchodě obávanou horu Arzur. Za každým místem, kam dohlédla, byly další a další hory, pouště a moře, kopce, údolí a osady, a táhly se bez konce. Při tom pohledu si Sorája měla připadat malá nebo bezvýznamná – a občas si tak připadala, a pak se musela se skřípěním zubů nebo zaťatými pěstmi stáhnout. Ale častěji, když stála sama pod širým nebem, cítila se nesvázaná a nezatížená břemeny. Z téhle výšky vypadal malý každý, nejen ona.

Ale dnešek byl jiný. Dnes byla na střeše, aby sledovala, jak královská rodina v průvodu kráčí městem. Dnes vůbec neexistovala.

Královská rodina vždycky přijížděla krátce před prvním jarním dnem – prvním dnem nového roku. Na každé roční období měli jiný palác v jiné provincii, aby mohli lépe dohlížet na satrapy, kteří v provinciích vládli šáhovým jménem, ale přestože byla Sorája šáhova sestra, nikdy se s nimi nestěhovala. Zůstávala pořád v Golvaharu, nejstarším z paláců, protože to byl jediný palác s pokoji za pokoji a dveřmi za dveřmi. Bylo to dokonalé místo k udržení někoho – nebo něčeho – v úkrytu. Sorája žila ve stínech Golvaharu, aby její rodina nežila v jejím stínu.

Shora procesí připomínalo třpytivé zlaté vlákno vinoucí se po městských ulicích. Zlatá nosítka nesla šlechtičny, včetně Sorájiny matky. Zlatá brnění skrývala udatné vojáky, kteří jeli na koňských hřbetech, vedeni spáhbedem, šáhovým nejspolehlivějším generálem, který vypadal stejně přísně jako vždy. Vzadu kráčeli zlatí velbloudi, naložení mnohým majetkem královské rodiny, a bozorgani*, kteří cestovali se dvorem.

A v čele průvodu, pod obrazem majestátního zeleno-oranžového ptáka, který od nepaměti sloužil jako jejich rodinný prapor, byl Sorúš, mladý atašarský šáh.

Světlo a stín. Den a noc. Občas dokonce i Sorája zapomínala, že ona a Sorúš jsou dvojčata. Ale koneckonců Stvořitel a Ničitel také byli dvojčata, podle kněží. Jeden zrozený z naděje, druhý z pochybnosti. Přemýšlela, jaké pochybnosti asi běžely hlavou její matce, když rodila svou dceru.

Lidé v ulicích jásali, zatímco šáh a jeho dvořané házeli do davu zlaté mince. Sorája chápala, proč ho lidé tak milují. Sorúš zářil ve světle jejich chvály, ale úsměv, který měl na tváři, byl pokorný a jeho postoj ve srovnání se spáhbedovým strnulým, formálním držením těla uvolněný. Sorája už si dávno přestala představovat, jaké by to bylo jezdit s rodinou z místa na místo, ale tělo ji pořád zrazovalo, ruce svíraly hrazení tak silně, až ji bolely klouby prstů.

Když se procesí přesunulo branami paláce do rozlehlé golvaharské zahrady, Sorája zřetelněji rozeznávala obličeje. S úšklebkem si všimla Ramina v červené uniformě azatana. Nosil ji hrdě, s vysoko zdviženou hlavou, věděl, že jako spáhbedův jediný syn a pravděpodobný nástupce se k nošení červené narodil.

S potěšením přesunula pohled od Ramina k postavě, která jela o pár koní za ním. Byl to mladý muž téměř stejného věku, jehož rysy byly z téhle dálky nerozeznatelné. Nebyl oblečený jako voják, v červené a zlaté, ale jako obyčejný člověk, v hnědé tunice bez ozdob. Sorája by si ho možná vůbec nevšimla, nebýt jedné věci –

Díval se přímo na ni.

Navzdory okázalosti průvodu, svěží kráse zahrady a velkoleposti paláce před sebou mladý muž vzhlédl a všiml si osamělé matné postavy, hledící ze střechy.

Sorája ztuhla, příliš zaskočená, než aby se vytratila. To jí velely její instinkty – schovej se, zmiz, nedovol, aby tě někdo viděl –, ale jiný instinkt, ten, o kterém si myslela, že už ho dávno pohřbila, ji držel na místě, když se pohledem setkala s mladým mužem a dovolila si vidět a být viděna. A než se odtáhla od okraje střechy a zmizela z dohledu, němě vyslala tomu mladému muži, který viděl, co vidět neměl, dva rozkazy.

První byl varování: Dívej se jinam.

Ale druhý byl výzva.

Najdi mě.

Na trávě kousek od místa, kde Sorája klečela, lezl brouk. Pohled na něho ji zmrazil na místě, holé ruce visely ve vzduchu, dokud od ní neodlezl na bezpečnou vzdálenost. Posunula se kousek opačným směrem a vrátila se ke své práci.

Když se dodívala na průvod, zašla do golestanu. Potřebovala něco, co by jí zaměstnalo myšlenky i ruce. Obezděná růžová zahrada byla dárek, který jí dala matka, spolu s tím, že ji naučila číst. Když Sorája jako dítě zjistila, že se může dotýkat květin a dalších živých rostlin, aniž by na ně šířila svůj jed, začala jí matka při každé jarní návštěvě vozit růži, a také knihu. Jak roky plynuly, Sorájina sbírka se rozrůstala a její zahrada teď překypovala růžemi – růžovými růžemi, červenými damaškovými růžemi, bílými, žlutými a purpurovými růžemi, rostoucími jako keře i šplhajícími po zdech z cihel z nepálené hlíny, růžemi, jejichž vůně byla sladká jako med.

Stejně jako mnohem větší palácová zahrada byl golestan rozdělený na části dlážděnými chodníčky, které se setkávaly u osmihranné kašny uprostřed. Na rozdíl od palácové zahrady vedly do golestanu jen dva vchody – dveře ve zdi, od kterých měla klíč jen Sorája, a dvoukřídlé mřížované dveře, které se otevíraly ze Sorájina pokoje. Golestan patřil jen a jen jí, a tak to bylo jediné místo, kde se nemusela bát kohokoliv ani čehokoliv dotknout – až na nic netušící hmyz, který si našel cestu dovnitř.

Sorája ještě sledovala vzdalujícího se brouka, když zaslechla ze svého pokoje zvuk důstojných kroků. Rychle vstala a oprášila si z šatů hlínu, a pak si natáhla rukavičky, které si předtím zastrčila za šerpu.

„Pěkný den, Sorájo džún**,“ řekla matka, když přišla k otevřeným dveřím a zastavila se. Vysoká, nádherná, s třpytivými drahokamy ve vlasech vypadala Sorájina matka vždycky jako víc než jen člověk. Když předchozí šáh před více než sedmi lety onemocněl a zemřel, Sorúšovi a Soráje bylo jen jedenáct let, a tak se regentem stala Tahmine a vládla namísto svého syna, dokud nebyl dost starý, aby mohl vládnout sám. A přesto, se vší tou odpovědností, nikdy Soráje nezapomněla přinést drahocenné dárky, které ulehčovaly dceřino břímě. Dokonce i teď držela Tahmine pod jednou paží knihu a v rukách hliněnou nádobu.

S bezpečně nasazenými rukavičkami Sorája vykročila, aby přijala matčiny dary, a zastavila se pár kroků od ní. „Děkuji ti, maminko,“ řekla a opatrně si vzala růži v květináči. V napěchované hlíně byl jen náznak zelené, přesně jak to měla Sorája nejraději. Ráda se dívala, jak růže v její zahradě poprvé rozkvétají, pod jejíma rukama. Byl to důkaz, že může pečovat stejně jako ničit.

„Doufám, že cesta nebyla příliš únavná,“ zavolala Sorája přes rameno, zatímco pro růži v květináči hledala dočasné místo, než ji bude moct zasadit. Už tak dlouho s nikým nepromluvila, že jí slova na jazyku připadala neohrabaná. Jejich přivítání bylo vždycky strnulé a formální, protože ani jedna nemohla tu druhou obejmout, ale Sorája viděla teplo v matčiných očích i v obloučku jejího úsměvu a doufala, že její vlastní tvář ukazuje totéž.

„Vůbec ne,“ odpověděla Tahmine. „Tady,“ řekla a vytáhla knihu. „Příběhy z Helady,“ dodala, „protože už myslím znáš všechny atašarské příběhy, které kdy byly vyprávěny.“

Sorája vzala knihu a listovala ilustrovanými stránkami, zatímco matka začala obcházet kolem stěny golestanu. „Tyhle jsou krásné,“ zašeptala Tahmine k popínavým růžím na zdi, a Sorája tiše zazářila pýchou. Nikdy se nedokázala rozzářit tolik jako její bratr, ale i tak dokázala přimět matku k úsměvu.

„V průvodu dnes bylo více lidí než obvykle,“ řekla Sorája; jazyk se jí začínal rozvazovat. „Všichni přicházejí na Nog Roz?“

Tahmine ztuhla, záda tak vzpřímená a nehybná, že připomínala sochu. „Nejen na Nog Roz,“ odpověděla nakonec. „Pojďme dovnitř, Sorájo džúnam. Musím ti něco říct.“

Sorája polkla, konečky prstů jí i v rukavičkách zchladly. Poodstoupila ode dveří, aby matka vešla jako první, a následovala ji. Stále přitom svírala v rukách knihu.

Neměla nic, co by matce nabídla, víno, ovoce ani nic jiného. Služebnictvo přinášelo k jejímu pokoji jídlo třikrát denně, nechávali jí tác za dveřmi. Lidé věděli, že šáh má samotářskou sestru, a možná měli všichni vlastní teorie o tom, proč se schovává, ale nikdo z nich neznal pravdu a Sorájinou povinností bylo, aby to tak zůstalo.

Pokoj však byl rozhodně pohodlný. Všude byly polštáře – na posteli, na křesle, na okně i na podlaze –, všechny s různou strukturou, ušité z různých látek. Celou podlahu pokrývaly překrývající se koberce, jejichž živé barvy časem trochu vybledly. Každičký povrch byl pokrytý něčím měkkým, jako by si mohla nedostatek dotyků nějak vynahradit tím, že se obklopí umělými náhražkami. Po celé místnosti byly skleněné vázy, v nichž byly vadnoucí růže ze zahrady a plnily pokoj zemitou vůní umírajících květin.

V pokoji bylo jediné křeslo, a tak se Tahmine usadila na jednom konci okenní římsy. Sorája se opatrně posadila na druhý konec, ruce složené v klíně, kolena u sebe; zabírala co nejmenší prostor, aby se matka cítila příjemně.

Matka však rozhodně nevypadala, že se cítí příjemně. Vyhýbala se Sorájiným očím a pohrávala si s rukama v klíně. Nakonec se nadechla, vzhlédla a řekla. „Důvod, proč máme tolik návštěvníků, je ten, že se tvůj bratr příští měsíc chystá oženit.“

„Ach,“ řekla s jistým překvapením Sorája. Na základě matčina chování čekala, že uslyší spíše o pohřbu než o svatbě. Věděla, že se Sorúš nejspíš dříve nebo později ožení. Myslela si matka, že bude žárlit?

„Jeho nevěstou je Lále,“ dodala matka.

„Ach,“ znovu odvětila Sorája, tentokrát hluše. Dává to smysl, říkala si. Lále byla spáhbedova dcera, stejně laskavá jako krásná. Zasloužila si stát se nejmilovanější a nejvlivnější ženou v Atašaru. Každý z ní bude – měl by – mít radost.

Na okraji Sorájina rukávu byla volná nit. Stiskla ji mezi ukazováčkem a palcem, zatáhla a dívala se, jak se látka pomalu párá. Tep se jí zrychloval s emocí, kterou nechtěla cítit ani pojmenovat. Sorája se několikrát pomalu nadechla, volná nitka teď několikrát obtočená kolem prstů v rukavičce. Nedovolí, aby ji přemohla hořkost nebo hněv. Nedovolí, aby se jí projevily na tváři. Sorája vydechla, odmotala vlákno z prstů a s úsměvem se podívala na matku.

„Hodí se k sobě,“ řekla.

Matčin úsměv byl hřejivý a upřímný – a úlevný. „Také si to myslím,“ přitakala měkce. Její úsměv zakolísal a oči zalétly dolů. „Možná s tebou nebudu moct trávit moc času, dokud nebude po svatbě. Bude to hodně práce.“

Sorája polkla knedlík v krku. „Chápu,“ řekla. Svět bude pokračovat bez ní, jako vždycky.

„Víš, že tě miluji.“

Sorája přikývla: „Taky tě miluji, maminko.“

Dál si vyměňovaly lichotky a útržky dvorních klepů, ale většinou to byla jednostranná konverzace. Soráju příliš zaměstnávalo ovládání vlastních emocí, těkala očima dolů, aby se ujistila, že je světle hnědá kůže na jejích zápěstích neporušená. Když Tahmine odešla, byla Sorája z toho úsilí vyčerpaná.

Jen, co znovu osaměla, vrátila se Sorája do golestanu, aby zasadila růži, kterou jí matka dala. Strhla si rukavičky, nevšímajíc si zelených linií, které se jí rýsovaly na pažích, a pokusila se ukonejšit pohledem na růže. Vzala jednu z nich do dlaní a sklonila k ní tvář, vdechovala vůni a nechávala okraje okvětních lístků, aby ji šimraly na tváři. Tak měkké, měkké jako polibek – jak si ho představovala. Nechala ruce sklouznout dolů po stonku, přitiskla bříško prstu k jednomu z trnů. To byla také útěcha – vědět, že něco nebezpečného může být i krásné a ochraňované.

Ale teď si nemohla pomoct a podívala se na své ruce, na vnitřní strany zápěstí, kde její žíly získaly tmavě zelenou barvu. Věděla, že cévy na obličeji a krku se zabarví stejně, rozšíří se jí po tvářích v zelené pavučině, dokud se neuklidní a nezkrotí vřavu emocí.

Kdysi byli všichni nerozluční: Sorúš a Lále a Sorája, a Ramin byl často poblíž. Lále a Ramin byli jediní dva mimo Sorájinu rodinu, kdo věděli o kletbě – bylo to nedopatření, ale Sorája za něj byla vděčná. Jinak by možná nikdy neměla žádnou kamarádku. Všechno se to zdálo tak snadné, když byli dětmi. Tahmine si dělala starost, ale Sorája jí dokázala, že umí být velmi opatrná, aby se nikoho nedotkla, a Lále byla vždycky velmi dobře vychovaná. Sorúš byl s nimi, aby zajistil, že se nic nezvrtne. A nějaký čas se nic nezvrtlo.

Ale potom šáh zemřel, a i když regentkou byla jeho vdova, ocitl se Sorúš najednou pod větším dohledem než předtím. Matka jí laskavě vysvětlila, že má méně času na hraní, ale Sorája časem pochopila skutečný důvod, proč už svého bratra nevídá. Rodina si musela chránit pověst a jedovatí tvorové patřili Ničiteli. Kdyby se o Sorájině kletbě dozvěděli lidé, šlechta by si mohla myslet, že na jejich rod vztáhl ruku Ničitel. Ztratili by důvěru v šáha a jeho dynastii a svrhli by ho.

A Lále – jak už je to dlouho, co mluvila s Lále? Tři nebo čtyři roky? Pokoušely se zůstat v kontaktu i potom, co ztratily Sorúše, ale zatímco dvě děti si mohly najít čas a místo, aby si hrály nebo se dělily o kandované mandle, pro dvě mladé ženy to bylo mnohem těžší – zvlášť, když jedna z nich rychle vstupovala do dvorského světa, který byl té druhé navždy zapovězený. Rok od roku se jedna druhé víc a víc vzdalovaly, jejich společné chvíle byly čím dál kratší – a rozpačitější, protože obě byly dost velké, aby chápaly, jak rozdílné jsou a vždycky budou jejich životy. Jaro, kdy bylo Soráje patnáct, byl první rok, kdy Lále vůbec neviděla, a nepřekvapilo ji to. Lále patřila do stejného světa jako Sorúš – do světa světla, ne stínu. Do otevřeného prostoru, ne do úzkých tajných chodeb.

Sorája se sklonila a zabořila ruce do hlíny, aby připravila domov pro svou novou růži. Koutkem oka zahlédla brouka, který se ještě pořád namáhavě prodíral zahradou. Sorája ho sledovala, toho vetřelce v její svatyni. A pak natáhla ruku a konečkem prstu přejela po hladkých krovkách.

Brouk se přestal pohybovat a Sorája se vrátila ke své práci.

* šlechta

** Perský důvěrný láskyplný výraz v oslovení, s významem džún – duše (život), džúnam – duše moje

2

Pět dní potom, co se její rodina vrátila, byla Sorája znovu na střeše. Byla noc Súrí, poslední noc zimy, a Sorája hleděla hluboko do nitra hořícího ohně a pokoušela se cítit nějaký druh spojení se svými předky. V jejím případě to však bylo obtížné, protože její předek byl pták.

Takový byl aspoň příběh. První šáh v dynastické linii její rodiny, šáh, který před více než dvěma sty lety svrhl zkaženého Šáhmara a vystoupil na trůn, byl nalezenec. Jeho rodiče se ho zbavili, nechali ho na úpatí hory, ať si ho vezmou daévové. Ale místo daévů ho našla símurg – legendární pták, který sloužil jako symbol a ochránce Atašaru –, vzala ho k sobě a přijala ho za svého syna. Po letech, po Šáhmarově porážce, dala símurg svému čerstvě korunovanému synovi jedno z vlastních per, se kterým zůstane on – a každý vládnoucí šáh nebo šáhbanu z jeho rodu – v bezpečí před silami Ničitele. Přestože ochrana od símurg neměla moc nad přirozenou smrtí, jako byla smrt Sorájina otce, chránila současného šáha před daévy a lidskými čaroději známými jako jatuové.

Ochranu musela símurg darovat ze svobodné vůle, nedala se vyhrát ani vybojovat, a tak byla velikou pýchou její rodiny, i když se samotná símurg během vlády Sorájina pradědečka ztratila. Stoupenci její rodiny tvrdili, že símurg odlétla, protože už jí nebylo třeba, zatímco protivníci namítali, že símurg opustila královskou rodinu s nesouhlasem, potom co Sorájin praděd uzavřel příměří, aby ukončil léta války s Heladou. Jiní věřili, že Šáhmar pořád žije a ulovil a zabil símurg z pomsty za svou porážku. Ať se s ní stalo cokoliv, stále méně a méně lidí žilo tak dlouho, aby si pamatovali, že ji kdy viděli.

A toto byl původ předků, kterým měla Sorája dnes v noci vzdát úctu. Zítra, na Nog Roz, bude celý palác oslavovat život, ale Súrí byla noc zasvěcená duchům mrtvých. Oheň hořící před ní na střeše plál, aby přivítal její předky, strážné duchy, kteří chránili její rodinu.

Sorája se každý rok pokoušela vycítit vracející se předky – kvůli pocitu kontinuity mezi tou dlouhou řadou šáhů a jí, prokletou šáhzadeh, která stojí sama ve tmě. Nebo mezí ní a lidmi z Atašaru, kteří právě všichni pálili ohně na vlastních střechách a vítali vlastní předky. Předkové, lid, země – to byly lidské kořeny, síly, které člověka poutaly k času a místu, pocit sounáležitosti. Sorája nic z toho necítila. Občas ji napadalo, že by mohla z tohoto života snadno odplout, jako proužek dýmu, a začít znovu, někde daleko, a ničeho by nelitovala.

Odvrátila se od ohně a přešla ke kraji střechy. Dole bylo několik menších ohňů v jámách s uhlím, roztroušených po zahradě. Kolem nich se shromažďovali dvořané a pokoušeli se vypadat vážně a uctivě, ale nejspíš přitom klábosili nad vínem. Kdyby se někdo z nich podíval směrem k ní, vypadala by jen jako temná mrzutá silueta u ohně.

Ano, byla mrzutá. Po matčině oznámení si slíbila, že nebude mrzutá – bylo by příliš snadné sklouznout k závisti, pustit ten druh jedu do srdce i do žil. A přesto byla tady, znovu sama na střeše, a trucovala.

Sorája si povzdechla a naklonila se dopředu, složené ruce opřené o hrazení. Kdykoliv byla na střeše, ráda se dívala, jak se její vlasy rozprostírají po zdi, protože jí to připomínalo jeden z jejích nejoblíbenějších příběhů. Jedna princezna měla tajného milence, který chodil k jejímu oknu, aby ji uviděl. Spustila dolů vlasy, aby po nich mohl vyšplhat a dostal se k ní, ale on odmítl. Neublížil by jedinému vlasu na její hlavě, řekl jí, a místo toho poslal pro provaz. Sorája během let četla tenhle příběh znovu a znovu a přemítala, jestli ona někdy vyhlédne ze svého okna a uvidí někoho, kdo na ni čeká, někoho, jako byl ten mladík, někoho, kdo by se staral víc o její bezpečí než o své vlastní.

Hloupá myšlenka. Marné přání. Sorája by měla mít dost rozumu, aby si nelibovala v takovém fantazírování. Přečetla dost příběhů, aby věděla, že princezna a netvor nikdy nejsou jedna postava. Byla sama dost dlouho na to, aby věděla, kdo z nich je ona.

Sorája se užuž odvrátila, ale pak ji cosi upoutalo. Skupina mladých vojáků v červené stála společně, shluknutá kolem jednoho muže. Při druhém pohledu si potvrdila původní podezření – ten mladík uprostřed byl tentýž muž, který si jí všiml před pár dny, během průvodu. Teď měl na sobě červenou tuniku azatana, privilegium, do kterého se většina narodí. Povýšení obyčejného člověka na azatana bylo obvykle šáhovou odměnou pro ty, kdo ve službách koruně vykonali něco mimořádně statečného. Pokud se tento mladík k azatanům připojil, musel takový čin vykonat.

Zvědavá Sorája využila příležitost prohlédnout si ho blíže. Na první pohled mohl s ostatními vojáky v červených tunikách perfektně splynout, ale nebyl stavěný jako oni. Ostatní měli široká ramena a na pažích provazy svalů, zatímco tenhle mladý muž byl vysoký a hubený. Šlachovitý, pomyslela si Sorája. Měl v sobě jistou ladnost – ve sklonu hlavy, v postoji, ve způsobu, jakým držel pohár vína –, kterou ostatní postrádali, jako by byli pevní jako těžké dřevo, zatímco on byl jako přelévající se tekutina.

„Sorájo?“

Sorája se okamžitě napřímila a otočila se za váhavým hlasem. Cítila se podivně provinile, jako by ji přistihli, jak poslouchá za dveřmi – ale pak uviděla, kdo ji oslovil, a všechny myšlenky na mladého muže se jí vytratily z hlavy.

„Lále,“ vyhrkla Sorája.

Oheň za jejími zády zdůrazňoval zlaté tóny v hnědých vlasech a Lále jako by zářila, tmavě červenooranžová šerpa v barvě šafránu jí splývala z ramene přes světlejší odstín šatů. Samozřejmě že si Lále bere Sorúše – už teď vypadala a chovala se jako královna.

„Viděla jsem někoho na střeše a myslela jsem si, že bys to mohla být ty,“ řekla Lále. Mluvila s uhlazeností někoho, kdo byl zvyklý vést konverzaci, ale zároveň jí v hlase zaznívala i nejistota.

„Matka mi tu novinu pověděla,“ přiznala Sorája. „Jsem ráda, že mám příležitost blahopřát ti osobně.“

Sorája nemyslela, že zní nějak zvlášť přesvědčivě, ale Lále se usmála a uvolnila ramena. Přišla k Soráje a postavila se na okraj vedle ní a Soráju bodlo u srdce, protože se Lále nenamáhala počítat kroky mezi nimi nebo se podívat, kde má Sorája ruce. Lále vždycky byla jediný člověk, se kterým Sorája úplně zapomínala, že je prokletá. Otočila obličej tak, aby jí Lále neviděla do očí.

„Onehdy jsem vzpomínala, jak jsme se setkaly,“ připomněla Lále. „Pamatuješ?“

Sorája se pokusila usmát. „Jestli si pamatuji, jak jsem omylem vpadla do tvého pokoje? Jak bych mohla zapomenout?“ Když byla ještě dítě, nebyla Sorája tak zběhlá v orientaci v golvaharských tajných chodbách jako teď. Jednou špatně spočítala dveře a skončilo to tím, že se vynořila z tajných dveří ve zdi cizí ložnice, a ještě přitom zakopla o vlastní nohu. Sorája si pořád vybavovala překvapené obličeje Lále a Ramina, skloněných nad jakousi hrou, když do jejich pokoje odnikud vpadla neznámá dívka v rukavičkách.

„Neviděla jsem tě vejít tou zdí,“ řekla Lále, „tak jsem si myslela, že sním, dokud se k tobě nerozběhl Ramin.“ Rozčileně potřásla hlavou. „A jeho první reakce samozřejmě byla zkusit se ti postavit – jako by nějaký vrah poslal sedmiletou holčičku, aby na nás zaútočila.“

Sorája se matně usmála, ale přestože nerada připouštěla, že má Ramin v něčem pravdu, když z ní cítil nebezpečí, tak úplně se nemýlil. Zatímco se tehdy neohrabaně snažila znovu otevřít panel ve zdi, Ramin k ní šel blíž a blíž a ptal se, kdo je. Natáhl k ní ruku a ona mu v panice řekla, ať se jí nedotýká – že jestli to udělá, umře, protože je jedovatá. Neměla to nikomu říkat, ale slova z ní vyletěla rychleji, než je stačila zastavit.

„Tolik jsem se bála, že mi neuvěří,“ řekla Sorája tiše a zahleděla se na římsu, na svoje ruce. „Myslela jsem, že by po mně mohl chtít, ať to dokážu, a že budu muset něco zabít, než mě nechá na pokoji. Ale pak jsi ho ty odtáhla pryč a zeptala ses, jestli chci hrát s vámi.“ Sorája vzhlédla, odhodlaná podívat se Lále do očí. „Byla jsi jediný člověk, se kterým jsem se cítila jako někdo, koho má cenu chránit.“

Lále byla zticha a Sorája v křivce jejích rtů a poklesu víček sledovala, jak se její myšlenky proměnily z hrdosti a lítosti ve vinu, když si uvědomila, co Sorája řekla – byla jsi, ne jsi. Sorája si to sama hned neuvědomila a horečně hledala způsob, jak rozptýlit stín, který vytvořila. „Budeš úžasná královna,“ odvedla řeč. „Sorúš je šťastný muž.“

To trochu pomohlo. Když Lále Soráje děkovala, oči jí znovu zjasněly. Na tvář se jí vkradl uličnický úsměv, když říkala: „Víš, myslívala jsem si, že se ty a Ramin vezmete.“

Sorája užasle zamrkala. „Proč bys mi kdy přála něco takového?“ zeptala se s předstíranou vážností.

Lále při pohledu na Sorájin uražený výraz vybuchla smíchy a jednou rukou si zakryla ústa. „Bylo to v době, kdy jsme všichni byli dětmi a já jsem ještě doufala, že spolu vy dva jednoho dne budete vycházet. Chtěla jsem, abychom byly sestry.“

Ano, Sorája si na to vzpomněla. Jednoho rána ležely pod stromy v sadu, po tom, co kradly fíky. Ležely jedna vedle druhé, ramena ne tak blízko, aby se dotkla, ale ne tak daleko, aby to vypadalo, že se nedotýkají schválně. Lále řekla, že by si přála, aby byly sestry, a Sorája nad tím nápadem přemýšlela a řekla, že by si přála, aby se vzaly, až budou starší. Lále se zasmála, jako by to byl vtip, a Sorája se taky zasmála, přestože nebyl.

Teď přemýšlela, jestli si Lále vzpomíná i na tuhle část – jestli na to někdy pomyslela a pořád věřila, že to byl vtip. Ale Sorája nechtěla vidět, jak na Lále znovu padá stín, a tak odvětila: „Mám dojem, že se tvoje přání plní.“

A tamhle je, ten důvod, proč se všechna Láleina přání plní, pomyslela si Sorája, když dole v davu objevila Sorúše. Podle toho, jak si pamatovala otce, se šáh málokdy vmísil do davu, kromě Nog Roz, ale Sorúš byl příliš mladý a plný života, aby se podobně odděloval. Netrucuj, připomněla si Sorája.

Ale pak si všimla mladíka, se kterým mluvil, a lehce se zajíkla. Lále se k ní tázavě otočila, a pak se podívala, kam hledí. „Ach, takže sis všimla Azada.“

Cosi mazaného v tónu jejího hlasu a vědoucí úsměv na tváři způsobily, že se Sorája naježila. I kdyby Sorája cítila k tomu mladému muži něco jiného než zvědavost, myslela si snad Lále, že by z toho někdy mohlo něco být? Nebo chtěla ulevit vlastnímu pocitu viny, tím, že by uvěřila, že teď má Sorája někoho jiného, kdo by vyplnil mezeru po jejich přátelství?

„Všimla jsem si ho onehdy v průvodu,“ řekla Sorája a pokoušela se potlačit hořkost. „Divila jsem se, proč je teď v uniformě azatana, když předtím nebyl.“

„Pár dní předtím, než jsme vyrazili do Golvaharu, jsme slyšeli o nájezdu daévů na blízkou vesnici,“ vysvětlovala Lále. „Sorúš tam jel osobně a jeden z daévů se ho pokusil udeřit zezadu. Ale je pod ochranou símurg, samozřejmě, takže než mohl daéva udeřit, jeden mladík z vesnice ho srazil a on zůstal v bezvědomí. Za jeho statečnost ho Sorúš učinil jedním z azatanů. Uváděcí obřad byl včera a Sorúš ho požádal, aby zůstal v Golvaharu, dokud nebude po svatbě.“

Sorája zpracovávala Láleina slova, ale víc než to, zaznamenala hrdost v jejím hlase, když Lále mluvila o Sorúšovi, vděčnosti, kterou cítila k tomu mladému hrdinovi, protože zachránil muže, jehož milovala. Ačkoliv vzhledem k tomu, že Sorúš byl pod ochranou símurg a žádný daéva mu nemohl ublížit, připadala Soráje její vděčnost přehnaná.

„Vlastně…“ začala Lále. Dál hleděla do zahrady, ale pak se soustředěným odhodláním vzhlédla k Soráje a v očích jí tančilo světlo ohně. „Právě o tom jsem si s tebou přišla promluvit,“ pokračovala tlumeným hlasem. „Daéva, který se na Sorúše pokusil zaútočit, byl zajat živý a drží ho ve sklepení. Nikdo to nemá vědět, ale zaslechla jsem Ramina a otce, jak o tom mluvili.“

Sorája potřásla hlavou, nechápala, proč jí to Lále říká s takovou naléhavostí, ale pak zaslechla za jejími slovy nevyslovenou otázku a silou té otázky se jí podlomila kolena a musela stisknout rukou zábradlí, aby neztratila rovnováhu.

Co když ten daéva ví, jak zlomit tvoji kletbu?

Skoro vzlykla – ne smutkem, ale úlevou. Nadějí. Sorája ještě nikdy neviděla žádného daévu na vlastní oči, ale její tělo jí neustále připomínalo jejich existenci, jejich moc, hrozbu, kterou představovali. Vždyť právě jeden z daévů ji zatratil a určil celý běh jejího života.

Nebylo by tedy možné, že by ji daéva mohl i zachránit?

3

Sorája otevřela tajný panel do matčina předpokoje, a když vkročila do prázdné místnosti, instinktivně zadržela dech. Už jako dítě se v matčině nábytkem bohatě zařízené místnosti vždycky cítila nepříjemně. Všechno tady bylo dokonalé – zlaté ozdoby na nábytku, křišťálové a stříbrné mísy s datlemi a ořechy, položené na slonovinovém stolku před nízkým sofa, koberečky pod jejíma nohama. Sorája strnule držela ruce u těla, jako kdyby mohla jediným dotykem tenhle krásný, starodávný prostor, který k matce tak dokonale ladil, roztříštit.

Potom, co poděkovala Lále za to, že jí řekla o daévovi, zamířila Sorája rovnou sem, aby tu počkala na matku. K návštěvě sklepení potřebovala svolení, ale víc než to, chtěla, aby se i matčina tvář rozsvítila stejnou nadějí, jakou teď cítila ona. Tahmine se pokoušela nedávat najevo trápení, které jí Sorájina kletba způsobovala, ale uprostřed čela se jí objevovala tenká vráska, která byla tím hlubší, čím více času s dcerou strávila. Sorája chtěla vidět, jak se ta vráska vyhladí.

Zkusila si sednout, ale cítila se příliš odhalená, a tak během čekání přecházela po pokoji. Když se dveře komnat konečně otevřely, ztuhla. Přála si, aby byla raději počkala za zdí. Matka, oblečená v sytě fialové, stála na prahu se svými služebnými – a všechny teď na ni zíraly.

Tahmine se okamžitě ovládla. Lehce na Soráju kývla, pak se otočila ke služebným a pro tento večer je propustila. Když byly pryč a dveře byly zavřené, s očima plnýma obav zamířila k Soráje a na čele se jí začala rýsovat vráska. „Děje se něco?“

Sorája zavrtěla hlavou. „Chci ti něco říct – něco, co ti udělá radost.“ Měla začít tím, že se matky zeptá, jak se jí daří, nebo podobnou zdvořilostní frází, ale nevydržela dál čekat. Aniž se zmínila o Lále, pověděla matce o zajatém daévovi a že by se ho chtěla zeptat na svoji kletbu.

Uplynul okamžik ticha, potom další a Sorája čekala, až výraz obav v matčině tváři nahradí radostné vzrušení. Ale místo toho Tahmine stiskla rty do tenké linky. Neřekla ani slovo, otočila se, zamířila k sofa a ukázala na křeslo naproti. „Posaď se, Sorájo.“

Sorája poslechla. Náhle cítila chlad. Seděla u stolu naproti matce a měla pocit, jako by ji čekal výslech.

A měla pravdu – první, co matka řekla, bylo: „Jak ses o tom daévovi dozvěděla?“

Začala lhát a koktat, že to zaslechla, když ji naplno zasáhlo, co matčina otázka znamená. „Tys to věděla?“ zeptala se a nedokázala potlačit obviňující tón. „Tys to věděla a neřeklas mi to?“ Nepřekvapilo ji, že jí to nepověděl Sorúš – vídali se jen zřídka a nesl na ramenou celý Atašar, takže ona nejspíš byla poslední, oč se staral. Ale matka… Sorája by čekala, že tuhle zprávu uslyší dříve od Tahmine než od Lále.

„Věděla jsem to, ale nemyslela jsem, že se tě to týká,“ odpověděla Tahmine.

„Ale ta kletba…“

„Daévové jsou lháři, Sorájo. A jsou nebezpeční. Nechystám se tě jednomu z nich vystavit.“

„Žádný daéva mi nemůže ublížit – obzvlášť ve vězení.“

Tahmine prohrábla rukou látku sukně. „Nebezpečí není vždycky zjevné. Daévové umějí manipulovat. Mohou tě zničit jediným slovem.“

„Maminko, prosím – budu moc opatrná. Jen mě nech promluvit s…“

„O tom nebudeme diskutovat, Sorájo,“ řekla Tahmine o něco hlasitěji. „Je to příliš nebezpečné a nemůžeš důvěřovat ničemu, co daéva řekne. To nedovolím.“

Soráje při matčině příkrém tónu zčervenaly tváře. Věděla, že jí žilky na tvářích výmluvně zobrazují rozčilení, a nemohla uvěřit, že tady její matka sedí, dívá se, jak se v její dceři šíří jed, a nedovolí jí chopit se téhle mizivé šance, že se ho zbaví. Sorája potřásla hlavou, cítila, jak jí jed proudí v žilách, prosakuje kůží, pokrývá jazyk. „Jak mi tohle můžeš říct, když ty…“

Zarazila se dřív, než se dostala k tématu, o kterém spolu nikdy nemluvily, ale už bylo pozdě. Matčina ruka v klíně znehybněla a tvář jí zpopelavěla, jako by ji někdo doopravdy otrávil.

Sorája matku nikdy z ničeho neobviňovala. Nikdy předtím neřekla Takový je můj život kvůli tobě, kvůli tomu, jak ses rozhodla. Koneckonců, v době, kdy daéva proklel její budoucí dítě, byla matka sama sotva víc než dítě. Sorája nikdy nežádala omluvu za to, co se stalo, a Tahmine jí ani nikdy žádnou nenabídla. Místo toho měla tu vrásku na čele, tíhu nevyslovených slov.

Sorája sklonila hlavu, její hněv vychladl ve vinu. Ukousla by si jazyk, kdyby si myslela, že tím může vrátit, co málem řekla. Zaběhla prsty k volné nitce na rukávu. Jedna její část pořád ještě chtěla matce říct, že nemůže přijmout odmítnutí a že musí s daévou mluvit. Jedna její část chtěla prostě křičet.

Místo toho se nadechla, jako by se chystala ponořit pod vodu, a zašeptala: „Rozumím.“

Sorája se uprostřed noci probudila s trhaným zalapáním po dechu. Zdál se jí další sen o Šáhmarovi.

Sny byly pokaždé jiné, ale končily vždycky stejně. Šáhmar se objevil u ní, zvedl sukovitý, šupinatý prst a ukázal na její ruce. Sorája se podívala dolů a viděla, že jí žíly na rukách tmavě zezelenaly, ale tentokrát to nemohla zastavit, zelená se jí šířila po celém těle v poslední, nezvratné proměně. V nitru jí rostl strašlivý tlak, jako by jí něco chtělo prorazit kůží, a právě v okamžiku, kdy už to nemohla snést, se vždycky probudila s ozvěnou Šáhmarova smíchu v uších.

První příběh, který Sorája vyslechla, byl její vlastní – příběh o daévovi, který proklel budoucí dítě její matky. První příběh, který si přečetla v knize ukradené z palácové knihovny, byl příběh o Šáhmarovi – princi, který páchal zločiny tak zvrácené, až se proměnil v hadího daévu.

Sorája s hrůzou hleděla na obrázek zelených šupin vyrůstajících na pažích mladého muže, a pak jí oči zalétly k zeleným liniím, běžícím po jejím zápěstí. Prudce knihu zabouchla a přesvědčila sama sebe, že když bude moc hodná a bude držet zlé myšlenky na uzdě, kletba si nikdy nepodmaní její mysl ani nepromění její tělo víc než teď.

Existovali i jiní daévové, kteří snad dítěti mohli připadat strašlivější – zuřivý Aešma s krvavou palicí nebo Nasu, podobná mrtvole, která na každém kroku šířila rozklad –, ale právě k Šáhmarovi se znovu a znovu vracela, vyděšená, a přece neschopná držet se stranou. Brzy už ale nemusela Šáhmara hledat, protože ji začal navštěvovat ve snech, stál nad ní a smál se, zatímco se jeho minulost stávala její budoucností.

Sorája se posadila, pokusila se vyhnat výjevy z hlavy i pocit sílícího tlaku pod kůží. Nikdy nikomu neřekla o svém strachu z proměny, ani matce ne. A možná proto nemohla Tahmine pochopit Sorájinu naléhavou touhu najít způsob, jak tu kletbu zlomit, ani proč jí připadá zbytečné bát se toho daévy. Sorája se mnohem víc bála sebe samé a toho, čím by se mohla stát.

Jedním chvatným pohybem vstala z postele a otevřela dveře do golestanu. Měsíc byl dnes v noci stříbrný, ale uhlíky z ohně na střeše ještě žhnuly a propůjčovaly obvykle živým a pestrým barvám její zahrady stejný oranžový odstín. Tráva byla studená, mokrá a píchala ji do bosých chodidel, když našlapovala přes zahradu ke dveřím ve zdi. Připadala si jako náměsíčník, dělala jeden krok za druhým, jako by ji nutilo cosi mimo ni. Bylo jí jedno, že je hluboká noc. Nestarala se, že je v noční košili a bosá. Jediné, co ji zajímalo, byl netvor, který na ni čekal ve sklepeních pod palácem.

Neexistoval průchod, který by ji dovedl dolů do sklepení – ta cesta byla zablokována, ještě než se Sorája narodila. Místo toho musela projít podél palácové hradby a dojít ke vzdálenému rohu, kde, jak věděla, najde malá, nenápadná dvířka, která se otevírala na schodiště klesající dolů.

Chovala se naprosto lehkovážně, nejen proto, že měla holé ruce i nohy nebo nevhodné oblečení. Neměla ponětí, co udělá, až se dostane ke sklepením. Budou tam stráže, že ano? Jak kolem nich proklouzne? A přesto se nedokázala od toho šerého průchodu, zejícího před ní, držet dál. A když k němu došla, když stanula na vrcholu schodiště a hleděla do prázdnoty dole, věděla, že najde způsob – musí najít způsob. Na ničem jiném nezáleželo, nic jiného neexistovalo, nic ji nemohlo zastavit…

„Dál už bych nepokračoval,“ zavrčel ve tmě důvěrně známý hlas.

Měla štěstí, že ji nezabil na místě, ale přesto, když uslyšela Ramina, cítila se Sorája skutečně prokletá. Proč to musel být ze všech lidí, kteří ji mohli chytit, právě on?

„To jsem já, Ramine,“ zašeptala. Temnota její hlas pohltila, proto řekla znovu, hlasitěji: „To jsem já, Sorája.“

Kdokoliv jiný by okamžitě vycouval – ať už proto, že byla šáhzadeh, nebo kvůli její kletbě –, ale Raminův meč zůstal na jejím hrdle o nádech déle, jako by bojoval s nějakým vnitřním pokušením. Nakonec ho zastrčil do pochvy a dal si ruce v bok. „Sorájo. Tebe jsem nečekal.“ Přistoupil k ní o krok blíž a přinutil ji couvnout.

„Jenom jsem – chtěla jsem vidět…“

Její hlas byl pořád příliš tichý, a tak se k ní začal znovu přibližovat, nakláněl se, aby ji slyšel. Couvala, ale on ji následoval, nedovolil jí být od něj dál než na krok. „Jsi příliš blízko,“ zašeptala chraplavě.

Posměšně odfrkl: „Nebojím se tě, Sorájo.“

Sevřela ruce, spuštěné u boků, v pěst. Měl by ses bát, pomyslela si. Ale Ramin ze zkušenosti věděl, že by se raději stočila do klubíčka, než aby riskovala, že mu ublíží. Jako spáhbedova syna ho muselo rozčilovat vědomí, že plachá, krčící se dívka ve věku jeho mladší sestry je nebezpečnější a hrozivější, než kdy může být on. A tak vždycky hledal způsoby, jak ji provokovat, jako by to byla výzva. Přicházel příliš blízko a příliš rozmáchle poblíž ní gestikuloval, nebo s ní mluvil tím nejurážlivějším a nejblahosklonnějším tónem. A Sorája pokaždé schovala ruce, svěsila hlavu a snažila se ho ignorovat, jako by se květ pokoušel stáhnout zpátky do poupěte.

„Pověz mi – proč se v tuhle dobu potuluješ poblíž sklepení?“ pokračoval Ramin. „Strávila jsi snad tolik času mezi krysami za zdmi, že jsi zapomněla, jak v noci spát?“

Rozčilení ji přinutilo vyhrknout: „Oba víme, co je ve sklepení a proč jsem tady.“

Zamračil se: „Takže to víš. Řekl ti to Sorúš?“ Zamyšleně se odmlčel a i ve tmě viděla, jak se naježil. „Byla to Lále, že ano?“ řekl a hlas mu ztvrdl. „Vždycky jsi za ní všude chodila. Ale to už bude brzo pryč. Až si Lále vezme Sorúše a stane se šáhbanu, už na tebe nebude mít čas.“ Založil si ruce a upřeně se na ni zadíval. „Možná se pak naučíš nechat ji být, kvůli pověsti své rodiny, když ne kvůli té její. Vždycky jsem si myslel, že se ji budeš snažit držet zpátky – proto jsem se snažil, aby se ti vyhýbala.“

Ta slova jí málem vyrazila dech, vzpomínka na roky osamění a zklamání jí prudce sevřela žaludek. „Ty jsi ji ode mne držel dál?“

„Nebylo to těžké. Někdo jako Lále se nemá schovávat. Stačilo ji rozptýlit novými přáteli u dvora, než na tebe konečně zapomněla.“

Sorája znehybněla – až na krev, která se jí hnala žilami jako tekutý oheň. Ramin ji vždycky rozčiloval, ale dokázala ten vztek ignorovat a potlačit, dokud se nevytratil. Oheň, který v ní proudil teď, se nevytratí a nevyhasne. Pohltí je oba zaživa.

Měl by ses bát, pomyslela si znovu. Ale tentokrát to nebylo marné přání, stížnost holčičky, která se vždycky vzdala, ale uvědomění, pravda, které konečně věřila. Byla to také hrozba. Jestli si myslí, že jí může ublížit a posměšně jí to vmést do obličeje, jestli chce zkoušet její hranice, bude muset čelit následkům. Svým způsobem se jí ulevilo, že všechna ta beztvará frustrace teď má jméno. Tvář. Něco, čeho se může dotknout.

„Ale to je jedno, jak jsi na to přišla,“ pokračoval Ramin. „Jsi poslední člověk, kterému bych dovolil daévu vidět, vzhledem k tomu, co jsi zač.“

Sorája zvedla hlavu a odhalila smrtící kůži na krku. „A co jsem, Ramine?“ Udělala krok k němu, prostor mezi nimi teď byl tak malý, že jeden z nich bude muset couvnout.

Ale Ramin necouvl, ani sebou necukl, pořád nebyl ochotný připustit, že je nebezpečnější než on. Sorája přemítala, co by se stalo, kdyby teď zvedla ruku a přiblížila mu holou dlaň k obličeji – opustil by konečně tu lhostejnou pózu a vzdal by se?

Ruka jí začala sama od sebe stoupat, když jí hlavou prolétla nezvaná myšlenka: Kdyby Ramin umřel, Sorúš a Lále by museli odložit svatbu.

A stejně rychle jako přišla tahle myšlenka, následovala druhá – vzpomínka na tvář Lále, na výraz od dětství vypálený do Sorájiny mysli. Ve stejném roce, kdy poprvé potkala Lále, Sorája sama sebe přesvědčila, že daéva o ní lhal nebo že kletba vyprchala. Chtěla svoji teorii vyzkoušet, a tak jednoho jarního rána s Lále čekaly u okna, dokud na římsu neusedl motýl. Oranžová křídla se zavírala a otevírala. Sorája natáhla ruku a jemně přejela konečkem prstu po černě lemovaném křídle. Co si pamatovala, byl to první živý tvor, kterého se dotkla. A co si pamatovala, byl to první živý tvor, kterého zabila. Křídla sebou jednou, dvakrát cukla, než úplně znehybněla.

Ale nebyl to motýl, co si pamatovala nejživěji. Byl to zdrcený výraz na Láleině tváři, oči zalité slzami, rty pevně stisknuté, jak se pokoušela neplakat. A Sorája pochopila, že ji rozesmutnila, protože chtěla něco, co nemohla mít.

Sorája couvla od Ramina, uvědomila si, co málem udělala – jemu, Lále, sobě –, a ovinula si ruce pevně kolem těla, důvěrně známé gesto kapitulace. Ruce se jí třásly – nemohla se ubránit myšlence, že jsou zklamané, ošizené o svou kořist. Ale ne, nechtěla Ramina mrtvého. Nechtěla zabít jeho ani nikoho jiného. Nebyla na svou kletbu nijak pyšná, necítila uspokojení – nenáviděla, že je nebezpečná, a nenáviděla daévu, který jí to udělal. To byl jediný způsob, jak si mohla být jistá, že je jiná než ten netvor v jejích snech.

„Sorájo?“ Ramin se pohnul směrem k ní.

„Nech mě být,“ odsekla Sorája. Úmyslně mluvila tiše. To ty by ses měl krčit, chtěla říct. Ale nemohla teď mluvit ve vzteku. Vztek potřeboval ven. Sorája ještě pevněji sevřela ruce, ramena svěšená. Vztek a hanba v ní sváděly boj o vládu, a tak přinutila tělo skrčit se do zahanbené pozice, protože to bylo bezpečnější. „Nevadí,“ řekla. „Neměla jsem to žádat.“

Se sklopenou hlavou mu neviděla do obličeje, ale slyšela, jak si rozčileně povzdechl. „To máš pravdu. Kromě toho, jenom šáh rozhoduje, kdo může daévu vidět, tak se vrať zpátky do svého pokoje a na tohle všechno zapomeň.“

Ignorovala záblesk vzteku po tom, co ji takhle propustil, a pospíšila si zpět do golestanu, ke zdem, které jí bránily chtít něco, co nemůže mít.

4

Ráno na Nog Roz, první den nového roku, Sorája vstala a oblékla se s jasným úmyslem.

Ve dnech, jako byl tento, Sorája obvykle dávala pozor, aby neopustila svůj pokoj. Dnes palác otevřel brány všem, palácové zahrady přetékaly lidmi ze všech společenských vrstev – včetně samotného šáha. Přestože stráví část dne v audienční síni přijímáním darů a obětin, mohl také volně vyjít oslavovat mezi lidi.

Celou dlouhou noc se jí vracela Raminova slova na rozloučenou: Jenom šáh rozhoduje, kdo může daévu vidět.

Zastihnout šáha o samotě bylo obtížné. Často ho obklopovaly stráže, a ještě častěji s ním byl spáhbed nebo Tahmine. I kdyby se Sorája pokusila použít tajné chodby, aby se k němu dostala, nejspíš by nejdřív narazila na stráž a musela by vysvětlovat, proč se tajně krade k nejmocnější a nejchráněnější osobě v Atašaru. Ale dnes to bylo jinak. Sorúš bude pořád dobře chráněný, ale bude venku a bude snadnější k němu proniknout. Navíc bude v dobré náladě a Nog Roz je koneckonců den, kdy se dávají dárky. Možná ho to pohne, aby věnoval Soráje jediný dar, o který ho kdy požádala. Matka ji odmítla, ale Sorúš měl vyšší postavení, a tak kdyby Soráje dovolil daévu vidět, Tahmine by musela souhlasit.

Oblečená v krásně ušitých šatech ze zeleného a zlatého brokátu, které si nikdy předtím neměla důvod vzít na sebe, Sorája opustila svůj pokoj a přes golestan zamířila na oslavy v zahradě. Ta už byla plná lidí. Pod cypřiši se kolem vypravěče, který hrál příběhy o statečných hrdinech, shromáždily děti. Slyšela útržky písní hudebníků a bardů, zpívajících vítězné příběhy o legendárních králích i smutné balady o tragických milencích. Přímo před palácem byly čtyři sloupy z nepálených cihel, které se každoročně stavěly, jeden za každé roční období. Na vrcholku sloupů klíčila čočka, která měla nadcházejícímu roku přinést hojnost. Po zahradě byly rozmístěny nízké stoly se zlatými mísami s ovocem, kandovanými mandlemi a sladkým pečivem, spolu s pašmakem***, který měl sloužit jako ozdoba, ale děti z něj pořád tajně odtrhávaly hrsti cukrových vláken. Ve vzduchu se mísily hyacinty s růžovou vodou a vytvářely vůni jara.

Sorája tuto oslavu vždycky sledovala jen shora nebo slyšela z dálky. Být uprostřed všech těch barev a světla ji pro jednou přimělo uvěřit, že se rok mění i pro ni, že se konečně plní slib jarní obnovy. Ráda by si vzala nějaké mandle, ale kolem stolů se shromáždilo příliš mnoho lidí. Místo toho si našla bezpečné místo pod červenofialově kvetoucími větvemi zmarliky, odkud z bezpečné vzdálenosti sledovala slavnost.

Myslela si, že jí davy budou působit obtíže – a opravdu, musela být obzvlášť opatrná na každý pohyb, každý krok –, ale teď si uvědomila, že jen v tak velkém a různorodém davu se může ukrýt, aniž by se skrývala. Nikdo se na ni nedíval, nikdo nezalétl pohledem k jejím rukavičkám ani se nezeptal, kdo je, a přesto se cítila volnější a viditelnější než kdykoliv předtím.

Jak tak Sorája postávala pod stromy, málem by úplně zapomněla na svůj záměr, ale asi tak o hodinu později zaslechla bouřlivý smích, přehlušující ostatní hluk, a otočila se k jeho zdroji. Sorúš procházel davem, v brázdě za ním skupina vojáků, kteří zvedali poháry, aby mu připili. Místo v nepohodlném rouchu šáha byl oblečený jako jeden z nich, v červené tunice, která lichotila jeho černým vlasům a bronzové pleti. V dobách před otcovou smrtí slavívali Nog Roz společně, i s Lále. Sorúš pro ně kradl sladké pečivo a s Lále ho nosili do Sorájina pokoje, aby se rozdělili.

Sorája vystoupila ze stínu stromu a vydala se za Sorúšem. Musela se davem pohybovat pomalu, opatrně, aby se k nikomu příliš nepřiblížila, a tak v řadě cypřišů, které dělily zahradu na čtvrtiny, ztratila Sorúše z dohledu.

Když prošla mezi cypřiši, znovu ho zahlédla, rudá tunika byla i z dálky snadno viditelná. Kam tak odhodlaně, tak rozhodně míří? Skoro se na nikoho nepodíval, pohyboval se davem, jako by neexistoval. Sorája mu nestačila, zahleděla se dál za něj, aby viděla, kam jde. Očima přelétla zřetelnou cestu k jednomu z baldachýnů, které oslavujícím nabízely stín a odpočinek.

Když pod baldachýnem spatřila Lále, která čekala na svého nastávajícího, ztuhla na místě. Vedle Lále byla Tahmine. Teď měla hladké čelo, laskavý pohled.

Sorája rychle ustoupila za kvetoucí mandloň poblíž baldachýnu a sledovala, jak Sorúš přichází ke své nevěstě a ke své matce. Všichni tři spolu byli očividně rodina. Lále se zářivě usmívala, oči se jí třpytily. Někdo jako Lále se nemá schovávat, připomněla si, když sledovala, jak Sorúš bere její ruce do svých a palci jí jemně hladí klouby prstů. A Tahmine se zářivě usmívala, nad synem a novou dcerou, na kterou mohla být hrdá. Sorája ji nikdy neviděla tvářit se tak klidně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, had, trn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.