Hitlerův nevěstinec

Steve Matthews

Přeložil Roman Lipčík

Copyright ©2020 by Steve Matthews
All Rights Reserved
Copyright ©2021 for the Czech translation by Roman Lipčík
Copyright ©2021 for Cover by Radek Nahodil
Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7748-6

Na paměť

Martyna Isbella

1955 – 2016

První část:

Anna a Stella

1

7. února 2000

Patterson, New Jersey, USA

Když k tomu došlo, bylo Stelle Lombardové padesát devět let. Nebude už nikdy pracovat, nikdy se úplně nezotaví a bude se napořád ptát sama sebe i Boha, proč se něco tak hrozného stalo a jestli by tomu bývala mohla zabránit.

Později toho dne se u dveří jejího domu shlukla skupina reportérů a ona se jim svěřila, že ještě nikdy něco takového neviděla, a potom si připadala hloupě, protože to bylo samosebou – kdo v životě něco jako tohle zažil?

Novináři se Stelly ptali, jak dobře se s dotyčnou ženou zná, a ona s obličejem v dlaních odpovídala: „Jak dobře se s ní znám? Je pro mě skoro jako sestra, jako sestra!“

Stella a Anna pracovaly déle než čtyřicet let v domově s pečovatelskou službou Paterson Manor v New Jersey. Stella později prozradí reportérům, že Anna se svým mužem Leem u ní byli zrovna předešlého večera, šestého února – přišli na oslavu výročí její svatby.

Stellin manžel Joe měl Annu také velice rád, a jak novináři zpovídali jeho ženu, objevil se v pozadí v domě, vylezl právě ze sprchy, byl čerstvě oholený a na sobě měl montérky a sněhobílé tílko. Kterýsi reportér na pana Lombarda zavolal a zeptal se ho, co si o tom všem myslí, a on odpověděl: „Já vám to tedy řeknu, dobře mě poslouchejte. Povím vám, že to byla přátelská sousedka, dobrá pracovnice a hodná ženská.“

xxx

„Nemáme stříbrnou, zlatou ani diamantovou svatbu, slavíme to, čemu se říká plastové výročí,“ prohlásil Joe předešlého večera při krátkém proslovu na oslavě. Vytáhl laciný prstýnek s přilepeným červeným kamínkem z umělé hmoty, který koupil v oddělení maškarních oděvů pro děti místního obchodu se zlevněným zbožím, a navlékl ho Stelle na prst. Každý to považoval za žert, ale Stella věděla, že kromě tohoto dětského prstýnku od Joea nic jiného nedostane. Vždycky byl šetřivý, a o to víc, když šlo o ni. Na závěr svojí krátké řeči se ke Stelle obrátil a prohlásil, že kromě toho, že je úžasná matka a báječná žena, je především jeho nejlepší kamarádka. Všichni vzdychali a přikyvovali na souhlas a některé ženy dokonce dojatě sevřely ruku svým partnerům – všichni kromě Stelly. Kdo ji dobře neznal, mohl by to omluvit s tím, že možná neslyšela všechno, co Joe říkal. Jenže ona to slyšela a popravdě řečeno svého muže za nejlepšího přítele nepovažovala.

Její nejlepší přítelkyní byla Anna, vždycky, od první chvíle. A její muž, Joe? To byl otec a živitel, nic víc. Stella byla přesvědčená, že jedině ženy vědí, co je skutečné přátelství. Stejně jako nemůžeš být zároveň rodič a kamarád svých dětí, nemůžeš být současně manželem a přítelem své ženy.

Za ta léta se Stella svěřila Anně se spoustou věcí, které by Joeovi nikdy neřekla. Nešlo jen o důvěrnosti, vyměňovaly si navzájem i různé rodinné klepy a Joe by se velice rozčílil, kdyby se dozvěděl, jak na něj jeho žena nahlíží.

Stella často tvrdila, že Joe jí vždycky drží kázání, když dělá něco špatně.

„Nedokáže v sobě potlačit, aby mi nedal najevo svoje mínění a neporadil mi, jak bych to měla dělat lépe. Já ale nestojím o jeho názory nebo rady. Kdybych o ně stála, tak bych ho o ně přece požádala, ne?“

Anna byla vždycky ochotná svou přítelkyni vyslechnout a platilo to i obráceně. Kdykoli se Anna potřebovala svěřit, Stella jí naslouchala. A ta potřeba přicházela často, protože Annin muž Leo byl stejně nemožný jako Joe!

Stella neměla jednoduchý život, ale co to bylo ve srovnání s Annou? Když jí Anna vyprávěla, co prožila za války, Stella poslouchala s úžasem a byla vděčná za to, se jí ta hrozná doba vyhnula. Vyšlo najevo, že Anna viděla a zažila věci, jež by jí druzí lidé stěží věřili, a Stella věděla, že to nejhorší se nedozvěděla – Anna si vždycky nechala něco pro sebe.

Obě mezi sebou často vtipkovaly, že připravily zdejšího kněze o živobytí, protože nepotřebovaly jeho ani zpovědnici – měly jedna druhou, a to je základ, z jakého vyrůstá nejpevnější přátelství.

xxx

Anna s Leem neměli děti a Anně dělalo neobyčejnou radost, když si Stelliny děti, když ještě byly malé, mohla brávat k sobě. Pokud s nimi o prázdninách nechodila do kina, dalo se je nejčastěji najít na pláži. Anna děcka s velkým potěšením rozmazlovala, protože tvrdila, že nemá nikoho jiného, za koho by vyhazovala peníze – Leo se nepočítal.

Anna dělala Stelliným dětem prakticky druhou mámu a ze všeho nejvíc ji bavilo, když je mohla přivádět do rozpaků. Na reprodukovanou hudbu v nákupním centru se s chutí dávala do tance nebo se s nimi převlékla do maškarního a společně se vydali na halloweenskou koledu. Rodiny bydlely sice vedle sebe, ale děti často přespávaly u tetičky Anny, dívaly se s ní na disneyovky, které přinesla z půjčovny, cpaly se popcornem a četly si při baterce hrůzostrašné příběhy. Anna jim někdy pomohla s úkoly do školy, a když Joe junior našel ve čtyřech a půl letech zálibu v číslech, nejvehementněji ho v tom podporovala právě Anna. Velice rychle se naučil rozeznávat čtyřku a trojku a taky sedmičku, devítku a osmičku a Anna se uchichtávala a stěžovala si, jak ji to šimrá, když jí drobnými prstíky přejížděl po číslicích, které měla vytetované na levém předloktí.

Když Stelliny děti dorostly do věku problematických puberťáků, chodily si vylévat srdce k tetičce Anně, a byla to znovu tetička Anna, kdo s nimi napochodoval zpátky domů a přinutil je, aby se mámě omluvily za to, jak se k ní chovaly. Zdálo se, že Anna v sobě má tolik moudrosti a zdravého rozumu, že to, k čemu došlo v domově pro seniory den po oslavě výročí Stelliny a Joeovy svatby, působilo o to neuvěřitelněji.

xxx

Nebylo pochyb o tom, že na svůj věk byla Anna stále ještě výrazně přitažlivá žena. Bílé vlasy střední délky mívala svého času černé a samý lesk a na její necelých sto sedmdesát centimetrů vysoké postavě bylo i dnes znát, že kdysi musela být špičková. Jak to u žen v jejím věku bývá, na některých místech se trochu zaoblila, její postava však tvarem připomínala přesýpací hodiny, tělo si zachovalo smyslné křivky a dokonalé proporce, jen trochu zakulacenější. Pleť měla stále perfektní navzdory tomu, že trávila hodiny na zahradě pod žhnoucími paprsky letního newjerseyského slunce, a vrásky v obličeji byly patrné, jen když se usmívala. Nebylo divu, že když se oblékla do plavek, leckdo se za ní otočil, Anna ale pohledy a poznámky mužů u bazénu nesnášela. Jednou se kterási žena dala slyšet, že by si dala uříznout levou ruku, kdyby dokázala přitáhnout tak obdivné pohledy mužů jako Anna. „To je hotový dar z nebes!“

Anna odpověděla teskným úsměvem. „Pro mě? Dar z nebes? Kdybyste tak věděla…“

Vyšlo najevo, že k daním, které musela Anna platit s rostoucím věkem, se přidružila i nutnost nosit kontaktní čočky. Zvláštní bylo, že jednu čočku měla hnědou a druhou čirou. Čočky Annin zrak pochopitelně vyspravily, ale pravým důvodem, proč je začala nosit, byla potřeba se schovat – skutečné já bylo to poslední, co chtěla každé ráno při pohledu do zrcadla spatřit. Vyskytly se však chvíle, kdy jí maska sklouzla, oči ztratily bez zjevného důvodu jiskru a koutky úst jí spadly a zformovaly rty do tvaru převráceného U. Obvykle se to stávalo, když nějaký impulz oživil dávnou vzpomínku na doby, kdy život byl o hodně jiný.

Anna Brenewská něco skrývala.

xxx

Malý domek, v němž Anna a Leo bydleli, byl skrovný, ale za všech okolností bez poskvrnky, a byla to většinou Anna, kdo se pustil do sekání trávy nebo mytí oken, protože jinak by to zřejmě nikdo neudělal.

Dům byl zařízený jen střídmě, protože v Leových očích nebyl nábytek příliš důležitý. Všechno, s čím se do domu nastěhovali, sloužilo, dokud se kus po kusu nerozpadl, a i pak se je Leo snažil raději opravit, než aby se plácl přes kapsu a koupil nový.

V domě měli jen jednu vázu, stála vždycky uprostřed stolu v kuchyni a zpravidla kypěla růžemi z Anniny zahrady. Parapety a poličky byly vždycky úzkostlivě čisté a scházely na nich cetky obvyklé v každé jiné domácnosti, žádné figurky, čajníky nebo malované talíře, nic zbytečného, na čem by se jen usazoval prach.

Všechno, co nesloužilo ke každodennímu užívání, bylo odklizené z dosahu očí.

V kuchyňské zásuvce tak například měli jen dva nože, dvě vidličky a dvě lžíce. Ve skříňce vedle dvou jídelních talířů stály dva hrnky na kávu a dvě dezertní misky. Když byly zapotřebí další příbory nebo jídelní nádobí, vytáhly se z plastových krabic nastavěných pod dřezem.

Podobně jako v domě scházel přebytečný nábytek, nebyly tam na podlaze ani koberce a na stěnách chyběly i obrazy, fotografie nebo kresby.

Jedinou výjimku představovala kuchyň (Anna jí říkala salon), kde nad malou laminátovou kredencí visela jedna zarámovaná fotka: zobrazovala Stellu s dětmi, jak stojí s Annou na Coney Islandu a všichni mhouří oči do slunka. Obě děti měly obličeje upatlané od zmrzliny a Stella a Anna se v pestrobarevných kloboucích usmívaly jako spokojené výletnice. Na rub fotky Anna vlastnoručně napsala: Já s rodinou, léto 1992.

Anniny předchozí osudy ovšem nepřestávaly Stelliny děti zajímat a jednou padla otázka, proč nejsou v domě i jiné fotky. Děti byly zvědavé, jak Anna vypadala, když byla malá, v jejich věku. Anna odpověděla, že v jejich věku nebyla nikdy, protože zuřila válka – začala prý žít, až když bylo po nepřátelství a ona jako uprchlice připlula do Ameriky.

„A proto tedy nemáš v domě žádné fotky nebo jiné věci z té doby, tetičko Anno? Kvůli válce?“ Malý Joe byl jako dítě vždycky bez rozpaků přímočarý.

Anna se nadechla a zavrhla prvotní myšlenku, že se otázce vyhne, posadila si vykuleného klučinu proti sobě a vzala ho za ruce. Vysvětlila mu, že za války žila v Evropě, která byla po bojích úplně poničená. Celá velká i malá města ležela v troskách. Našla se místa, kde nezůstalo stát vůbec nic, ani jeden dům. „Většina lidí ztratila za války práci, k níž by se po jejím skončení vrátila, a mnozí z nich neměli ani kde bydlet.“

„To jako neměli dům?“

„Přesně tak. Dokonce ani kůlnu nebo psí boudu.“

Klučík se zakabonil a snažil se myšlenkami obsáhnout tak obrovskou hrůzu. Otevřel pusu k další otázce, ale tentokrát mu na ni nestačila slova. Anna pokračovala: „Asi si to neumíš představit, Joeyi, ale lidem zbylo po válce často jen to oblečení, které měli na sobě. Všechno bylo zničené.“

Anně se při těch slovech nalila v koutku oka malá slza a kanula jí po tváři. Chlapec k ní vztáhl drobnou ruku, aby slzu setřel, a ona ho za ni uchopila a zašeptala: „Někteří z nás přišli za války úplně o všechno, Joeyi.“

2

Stella s Annou se neshodly jen zřídka, ale na jedno téma se nepřestávaly přít: která země má v mužské populaci větší lenochy, Itálie, nebo Polsko? Shodly se, že výsledek bude těsný, protože budižkničemu měla za manžela jedna i druhá.

Joeova práce nějak souvisela se stavebnictvím, Leo se realizoval za volantem taxíku a oba se snažili, jak jen to bylo možné, pracovat načerno. Leo přechovával hotovost ve staré piksle od čaje a Joe měl v prádelníku ponožku nacpanou bankovkami (to je poslední místo, kde by je zloděj hledal, věř mi, v tom se vyznám!). Další pojítko mezi oběma muži představovala vášeň pro tradiční domácí pálenky. Joeova grappa byla velmi vyhledávaná a ceněná a Leo zase pálil vodku z brambor, které Anna pěstovala na záhonu zeleniny v zahradě. Měl na to rodinný recept, byl prý přes sto let starý a výsledný destilát podle Anny stejně chutnal jako savo.

Leovi ale připomínalo domovinu ještě něco: udírna na dvorku. Když za války vyrůstal v Polsku, jeho otec občas koupil na trhu sele a Leo se díval, jak ho zařezává a potom udí. V průběhu let si Leo osvojil vlastní udicí postup, jen se přeorientoval na ryby. Při zvláštních příležitostech si přivstal, vydal se do Bronxu na rybí trh ve Fultonově ulici, koupil tam toho nejlepšího lososa a doma na dvorku ho dokonale připravil.

Leovy dobroty byly proslulé v širokém sousedství a často se stávalo, že lidé se dobrovolně nechali napájet jeho odpornou vodkou, jen aby se dostali ke skvělé rybě.

Leo sice zarytě trval na těch několika tradičních vazbách, jež ho poutaly k vlasti, ale se svým původem smířený nebyl a v jednu dobu dokonce uvažoval o změně jména. Hrozně se ho dotýkalo, když o něm Joe mluvil jako Američanovi polského původu. „Prokristapána, já jsem prostě Američan! Stejně jako Osamělý jezdec nebo John Wayne!“

„Zmínka o polském původu přece není žádná urážka, kamaráde. Chceš slyšet, jak tam, co dělám, říkají Angličanům? Hotentotští pancharti! A když se nad tím zamyslíš,“ pro lepší účinek se odmlčel, „většinou to taky pancharti jsou…“ vybuchl smíchem. „Vzpamatuj se, člověče. Co to s tebou je? Jeden by si myslel, že se stydíš za to, že jsi Polák!“

3

Stella a Joe se dostali do Ameriky před válkou jako děti. Jejich chudí rodiče brali jakoukoli práci, kde se namanula, třeba u sousedů na dvorku, kde pěstovali zeleninu a tu pak prodávali u silnice. Seznámili se způsobem na tehdejší dobu obvyklým – představili je italští přátelé jejich italských přátel, jejichž rodiny se znaly s jejich italskými přáteli a rodinami jejich italských přátel.

Dnes, kdy uplynulo už tolik let, slavili Stella a Joe výročí svatby na maličkém dvorku svého domu v Patersonu v New Jersey. Joe se při přípravě úplně překonal, dokonce den předtím natřel beton nazeleno. Jen co s tím byl hotov, kde se vzala, tu se vzala toulavá kočka, která přeskočila zadní plot a proběhla se po čerstvé barvě. Joe sice protestoval, ale Stella trvala na tom, že otisky kočičích tlapek tam zůstanou, protože dobře doplní sváteční příležitost.

Toho dne, na nějž oslava připadla, bylo počasí neobyčejně mírné, a tak se všichni vyhrnuli na zadní verandu, což Joe nesmírně kvitoval, protože se tím nezatěžovalo technické vybavení domu, především klimatizace. Stella navařila pomalu na celý týden, ale i tak se strachovala, jestli bude dost jídla pro všechny. Jak velela tradice, přinesl každý host talíř s něčím na ochutnání.

Byly tu samozřejmě i obě děti Stelly a Joea, přišly každý s partnerem, a Anna přinesla cosi plněné zelím, v čem se většina přítomných jen tak porýpala, protože Italové nemají polskou kuchyni rádi. Leo se vytasil i s něčím zabaleným v alobalu a dvěma láhvemi té své odporné bramborové vodky, které Joe hned otevřel, protože Italové se s chutí napijí čehokoli, co je zadarmo.

Joe si vzal po první sklence slovo: „Není divu, že se vy Poláci tváříte pořád tak kysele. Cpete se těmahle nechutnýma zelnýma závitkama a lejete do sebe velbloudí chcanky!“ Všichni se dali do smíchu, ťukali si na zdraví a hned nato jim úsměvy na tvářích ztuhly, jakmile Leova odporná vodka vtekla do nic netušících italských hrdel.

Leo se tvářil, že se ho poznámky, které bezprostředně následovaly, dotýkají, a sehrál dramatickou scénu, jako že odchází.

„Jdu, a všechno, co jsem přinesl, odnáším s sebou. Doma zůstanu ušetřený vašich nezdvořilostí.“ A přitom zamával Joeovi pod nosem balíčkem v alobalu.

„Copak to tam máš? Doufám, že ne zase něco se zelím.“

„Ne, to tě nemusí vůbec zajímat, co tam mám. Jsou to jen dva pstruzi, které jsem přivezl včera z Bronxu. Přes noc jsem je vyudil.“ Přiložil si sevřený palec a ukazováček ke rtům a poslal vzduchem polibek.

Joe okamžitě změnil tón. „Leo! Leo, kamaráde, prosím tě, neodcházej s těmi pstruhy. Prosím! Ty si klidně jdi, ty zatracenej polskej zmetku, odnes si i tu svoji vodku, ale tyhle báječné ryby nám tu nech. Leo, na kolenou tě prosím!“ Položil Leovi kolem ramen svou mohutnou chlupatou paži a vedl ho i s uzenou rybou do kuchyně, oba se zubili od ucha k uchu a všichni přítomní se smáli.

Oslava se ohromně vydařila a v sedm večer Joe trval na tom, že si zatančí s nevěstou. „Se svojí vyvolenou, jako tehdy na svatbě.“ Pár se s úsměvem protáčel po verandě a Dean Martin jim k tomu zpíval „That's Amore“. Hosté se ke zpěvu přidali, pohupovali se do rytmu hudby a Joe se přitiskl k nevěstě ještě o něco víc. Stellu ten výjev dojal, ale jen na mžik, protože jí připomněl její vlastní svatbu, harmoniky, smích a sluncem zalitou zahradu rodičů. A taky tanec: vzpomínala, jak líbala svého novomanžela pokaždé, když někdo zaťukal nožem o talíř – musela udělat buď to, nebo do sebe obrátit sklenku, která jako by byla pořád plná. To byla nádherná svatba, tehdy před lety.

Kouzelné okamžiky jako zrovna ty, které Joe a Stella zažili na své svatbě, se v průběhu let vytratily a nahradila je všednost a nuda dlouhého manželství bez vzrušení, ale také bez nevěry. Skutečnost, že si Joe chtěl na jejich výročí zatančit, ji příjemně překvapila a ona znovu cítila, jak je jeho krok napružený, když se k sobě vinuli a on jí nečekaně položil ruku na zadek. „Tak hele, Giuseppe Lombardo, jestli doufáš, že ti dnes v noci dám, tak se kroť!“ zvolala a všechny tím rozveselila, i sebe. Smály se i děti. Máma s tátou byli rozkošní, když se napili.

O pár skleniček později, když ztlumili hudbu a rozproudil se opět hovor, nechala se Anna po určitém naléhání přemluvit, aby přítomným přeříkala oblíbené večírkové číslo, svůj příběh o „Oustrálii“.

„Máte tři možnosti. Amerika, Austrálie, Kanada. Co si vyberete.“ Britský důstojník, který s ní mluvil, měl naspěch – fronta byla dlouhá a zdálo se, že každý, kdo válku přežil, se chtěl dostat z Polska dřív, než ho ovládnou bezohlední Rusové.

Proslýchalo se, že manželské páry dostávají na vybranou, kam by se chtěly vystěhovat, a tak se postavili do fronty, jen co Leo prokázal svou totožnost. Žádným dokladem o svém „sňatku“ se pochopitelně prokázat nemohli, ale to nebylo ve válkou rozvráceném Polsku nic neobvyklého. Důstojníka, který měl rozdílení na starosti, bylo docela snadné přesvědčit, že jsou manželé, protože tomu záleželo víc na tom, aby ubývalo žadatelů ve frontě, než aby zkoumal každé tvrzení.

Anně připadal Leo docela sympatický. Co se jeho týkalo, to, že narazil zrovna na ni, mu vyhovovalo a byl na ni pochopitelně taky hezký pohled. Věděl i to, že se zapletla s Němci, a s tím tak úplně smířený nebyl. Uvědomoval si ale, že společně mají větší šanci začít nový život někde, kde komunismus představuje jen pojem ve slovníku.

„Tak abecedně,“ oznámila Anna jejich rozhodnutí britskému důstojníkovi. „Vezměte to podle abecedy.“

„Ano, dobře. Takže vyřízeno. Pane a paní Brenewští, do tří týdnů odjedete do Austrálie. Teď se běžte postavit tamhle do té fronty, a až vás důstojník vyvolá jménem, odevzdejte mu tento doklad.“ Orazítkoval dokument potištěný jen na jedné straně, dole ho podepsal a podával jim ho přes stůl. Anna s Leem se ani nehnuli.

„Tamhle. U toho stolu!“ Důstojník podrážděně trhl hlavou daným směrem, ale Anna a Leo patrně vrostli do podlahy. „Copak je? Potřebujete ještě něco? Rozumíte anglicky, nebo snad ne?“

Annu to rozčílilo. „Oustrálie? Žádná Oustrálie. Chtěla jsem abecedně. První v abecedě je Amerika!“

„Madam, dovolte, abych vám vysvětlil něco z pravidel královské angličtiny. Spojené státy americké jsou v abecedě po Austrálii. I když to v polštině nemusí platit, což nevím a není to relevantní, v našem jazyce následuje písmeno S vždycky po A. Takže se prosím zařaďte tam do té fronty!“

Zatřepal lejstrem a Anna mu ho vytrhla z ruky a na odchodu mumlala. „Oustrálie, co to do prdele je, ta Oustrálie?“ Ukázalo se, že některé prvky královské angličtiny ovládá naopak velmi dobře.

Anna mluvila sprostě, jen když vyprávěla tuhle historku, a i tak se pokaždé červenala, jenže bez té vulgarity to nebylo ono, a tak ji Stella uprosila, aby tam to slůvko ponechala. Jenže toho večera, když to opět vyprávěla, nebyla z jakéhosi neznámého důvodu ve své kůži, a Stelle bylo jasné, že navzdory smíchu a ohromnému potlesku, který sklidila, je její přítelkyně myšlenkami jinde. Celý týden byla v práci nesoustředěná a Stella byla přesvědčená, že se jí vyhýbá. Proč? Vyprávění o Oustrálii ještě neskončilo a někdo do všeobecného halasu vzkřikl: „Moment, moment. Říkala jste, že vás odeslali do Austrálie, tak jak jste se tedy octli tady?“

Anna pokračovala: „Měli jsme strach, že Oustrálii už nám nikdo neodpáře, ale když jsme přijeli do přístavu, kotvily tam dvě lodi a na ně se pokoušely dostat tisíce lidí. Zjistili jsme, která má kam namířeno, pak jsme se vyškrábali po lávce, vyhlídli si správnou chvíli, kdy se dalo proklouznout za zády úředníků, a vmísili se do davu na palubě. Než jsme se rozkoukali, už jsme pluli do Ameriky. Každá kajuta měla šest paland, a jelikož někteří cestující leželi na pryčnách po dvou, aby se v noci zahřáli, našlo se pro nás místo. Několik týdnů nato jsme už stáli ve frontě na Ellisově ostrově.“

„Tam vám ale dokumenty určitě zkontrolovali, ne?“

„Jistěže ano. Jenže právě skončila válka a oni si museli poradit s přívalem přistěhovalců. Byly nás tisíce! Několik týdnů jsme byli natěsnaní na lodi s nedostatečným hygienickým zařízením, pak jsme se tlačili jeden na druhého ve frontách k imigračním úředníkům na Ellisově ostrově, úplné davy, bylo tam vedro a k tomu hrozný smrad, to mi můžete věřit. Zjistili, že s Leem nemáme v pořádku dokumenty, ale taky si všimli, že jsme byli v koncentračním táboře.

Dělali jsme hloupé a předstírali, že neumíme pořádně anglicky. Nejdřív nás chtěli poslat zpátky do Polska, ale já se dala do pláče a Leo začal mluvit o Němcích, hřímal, že bez přispění Američanů by se nikdy nevzdali. Bůh žehnej Americe! A potom se skutečnou slzou v oku začal Leo básnit o demokracii. Tehdy toho pochopitelně ani jeden z nás o Spojených státech moc nevěděl, ale Leo slyšel něco o Abrahamu Lincolnovi, o New York Yankees, o Mickey Mouseovi a hotdogu, a to všechno zapletl do plamenného proslovu. Já brečela, Leo brečel, rozpoutalo se pozdvižení a celý sál byl vzhůru nohama. Každý se připojil. Tak je přijměte, pro Boha živého, copak si už nevytrpěli dost? Strhl se poprask, a přistěhovalečtí úředníci to tedy vzdali. Jinak by vypukl chaos. Někdo nám podal ruku se slovy: `Vítejte ve Spojených státech amerických,' a orazítkoval nám dokumenty. Takhle snadné to bylo!“

xxx

V jedenáct hodin toho večera, když všichni odešli, našla Stella v kuchyni Annu, jak tam sama umývá nádobí. Měla zamyšlený nepřítomný výraz. Stellu napadlo, že teď se konečně naskytla příležitost zeptat se jí, proč se v poslední době chová tak zvláštně, jenže jen co začaly mluvit, připotácel se za nimi Joe a bylo jasné, že ho přepadl sentiment. Přikradl se zezadu za svou ženu, ovinul jí paže kolem pasu a dal jí pořádnou mlaskavou pusu na krk.

Když půl hodiny nato přáli Anně dobrou noc, pořád se ještě muckali. Joe ji musel doslova vyprovodit ze dveří, a i když si Stella dělala o kamarádku starost, Joe na to nedbal. Ženský si můžou popovídat zítra. Teď přišla řada na určité mužské záležitosti, o něž se bylo třeba postarat.

Dveře se za ní sotva zavřely a Joe začal postrkovat svou ženu k ložnici. Stella neměla jinou možnost než se podvolit, a tak uznala, že zbytek nádobí počká do rána, a následovala svého milujícího opilého muže do postele. Než se svlékla a vklouzla pod přikrývku, Joe už skoro spal. Pšoukl si a zeptal se: „To jsi byla ty?“ Než stačila odpovědět, byl v limbu – funěl jako lokomotiva a v obličeji se mu rozprostíral lišácký, samolibý úsměv. Byl to bezvadný večer a vydařená párty, ale ve světle událostí, které se odehrály na druhý den, vybledl do bezvýznamnosti.

4

Anna byla nucená zanechat práce v Paterson Manoru, když dosáhla požehnaného věku sedmdesáti let. Vedení ústavu jí však krátce nato znovu nabídlo práci, když moudře rozhodlo o tom, že pro klienty zřídí rozvážkovou knihovní službu. Potřebovalo spolehlivé dobrovolníky a měli okamžitě jasno, na koho se obrátit. Anně to zachránilo život, aspoň to tvrdila, protože soustavnou manželovu společnost by nevydržela. Leo sice stále jezdil s taxíkem, ale pracoval jen pár dnů týdně a bral jen jízdy v nejbližším okolí, takže se jí motal doma pod nohama víc, než bylo zdrávo. Anna hned druhý týden prohlašovala, že je zralá na mašli, takže když jí zatelefonovali a sdělili jí, že se chystají rozvážet klientům knihy, považovala to za dar z nebes.

V práci si připadala jako na dovolené. Zápach dezinfekce na chodbách, letní měsíce bez klimatizace a v zimě lezavé vlhko staré budovy z šedého kamene, to všechno Anna přímo zbožňovala. Nebylo nejmenších pochyb: byla pryč jen několik týdnů, ale na oddělení, kde do té doby pracovala, to bez ní nebylo ono. Součást inventáře, tak ji při loučení nazvala vedoucí směny. Pár týdnů poté, když se Anna vrátila, prohlásila: Kvalitního inventáře by se člověk nikdy neměl zbavovat.

xxx

„Ale to ne! Už zas? Zase někdo nezamkl tu zatracenou šatnu!“ A hned za tímto prohlášením následovalo: „Proboha svatého, tak tentokrát to ta stará ochechule přehnala!“ Stella se vrhla ke dveřím a zůstala v nich stát jako solný sloup. Sharron Wardová, jedna z pomocnic, držela mezi palcem a ukazováčkem jasně červenou kabelku a ruku natahovala co nejdál od těla. Šklebila se odporem, protože ze spodního růžku vytékal pramínek jakési tekutiny.

Několik skřínek bylo otevřených, ač měly být všechny zamčené, a u stolu seděla v noční košili a s vychytralým výrazem obyvatelka pokoje číslo 3, stařičká Joan Nevinová.

Následovalo vyšetřování, ale nikdo se nepřiznal, že by zapomněl zamknout služební šatnu. To bylo pro personál Paterson Manoru typické – když se přihodila nějaká mrzutost, k odpovědnosti se nikdo nehlásil. „Já placená za uklízení, ne přemýšlení,“ prohlásila uklízečka z Jamajky, když se jí vyptávali. „A proč si vůbec bere semka do práce takovoudle tašku? Copak tu zme na ňáký módní přehlídce?“

V tom měla uklízečka samozřejmě pravdu, jenže Sharron Wardová chtěla celému světu ukázat, jak je v balíku – zásluhou svého bývalého manžela. Prohlašovala, že pracovat nemusí, ale žena by přece měla trávit čas účelně, no ne? Plat pro ni představoval malé kapesné a z jejích častých výletů do Las Vegas a starého cadillaku, který stával na služebním parkovišti, bylo zřejmé, že svého času si možná zapalovala cigarety dolarovými bankovkami. Potíž byla v tom, že jí palivo poněkud docházelo, ale to si nehodlala připustit.

Sharron se často zmiňovala o tom, že má byt v módní newyorské čtvrti Tribeca – zůstal jí v rámci vyrovnání při rozvodu, jak říkala –, a příbytek nad jakousi garáží v Jersey má pronajatý jen přechodně. Svůj loft prý rekonstruuje a brzy se do něj nastěhuje zpátky. Přinejmenším takhle mluvila před dvěma lety a každého v práci napadlo, že to teda musí být sakramentsky rozsáhlá rekonstrukce. Sharron se arogantně nosila po chodbách a prostorách pro návštěvníky, jako by jí to tam patřilo, s nosem nahoru, uhlově černými vlasy (určitě to byla paruka) a silně napudrovaným obličejem, v němž vynikala prasečí očka a našpulené rty, které připomínaly psí konečník nabarvený rudou rtěnkou.

xxx

Domov pro seniory Paterson Manor získal v roce 1995 nové majitele. Slibovali, že ho celý nově vymalují, aby ze stěn zmizel zelenkavý oprýskávající nátěr, který na nich strašil od roku 1942, kdy bylo zařízení postavené. Na podlahách leželo převážně šedé popraskané linoleum, celé ty roky jen neustále opravované, a najít koupelnu, v níž by aspoň v jednom rohu u stropu neprosakovala vlhkost nebo nerašila plíseň, bylo umění. Noví majitelé sepsali Pravidla provozu a Poslání zařízení, oba dokumenty nechali pěkně zarámovat a pověsili je do foyeru, kde si jich nikdo ani nevšiml.

Většina zaměstnanců svou práci vykonávala s patřičnou péčí a rozvahou, někdo s větším zápalem, někdo s menším. Sharron Wardová však v sobě měla něco záludného a v tom, jak zacházela s obyvateli jejich oddělení, to občas přehnala. Zdálo se ale, že jí to prochází. Nijak neskrývala, jakým způsobem se jí podařilo udržet se na své pozici: „Ukažte mi někoho, kdo by dělal takovou práci za ani ne patnáct babek na hodinu.“

Zmíněný incident začal už o něco dřív, když Sharron Joan Nevinovou přebalovala. Ve chvíli, kdy jí odebrala mokrou plínu, uvědomila si paní Nevinová, že ještě nemá močový měchýř úplně prázdný, a bohužel tuto tělesnou funkci neměla vůbec pod kontrolou. Tahle nemilá lapálie měla za následek, že se Sharron musela převléct do čisté zdravotnické soupravy, dát Joan novou noční košili a vyměnit jí povlečení. Taková péče nad rámec stanovených týdenních úkolů Sharron nevoněla o nic lépe než zápach moči.

Výrazy, které se linuly z pokoje číslo 3, Pravidla provozu stanovená majiteli určitě nezahrnovala, a když tam Anna přiběhla, aby zjistila, co je to za virvál, našla stařenku v slzách. Později si nad loktem Joan Nevinové všimla i několika nehezkých modřin, o nichž ale Sharron Wardová tvrdila, že vznikly z nedorozumění, jelikož prý ta stará pitomá nána málem upadla ve sprše.

Uplynulo ještě několik dnů, než si paní Nevinová podle všeho omylem spletla služební šatnu se záchodem. Proč si ale k vykonání potřeby vybrala zrovna zbrusu novou kabelku značky Coach z lesklé červené kůže, to zůstávalo pro některé zaměstnance Paterson Manoru záhadou… ale ne pro všechny.

xxx

„Tak jsem to slyšel! Slyšel jsem, co provedla!“ Z chodby se rozlehl chechtot a do pokoje, kde Anna právě ukládala Joan k spánku, vtrhla čapím krokem klátivá mužská postava. „Báječná zpráva! Zrovna ji vysílala CNN! Zase jste už zlobila, babčo, co? Taky to prej byla ohromná trefa, přímo do černého… teda vlastně do červeného!“ Svoje slova doplnil svištivým zvukem, jako když se z velké výšky řítí bomba.

Za první měsíc pobytu v Paterson Manoru přistihl personál Lese Howella třikrát v posteli tří různých starých dam, pokaždé velmi popletených. Další týden ho našli v kompromitující pozici s jinou klientkou, tentokrát o poznání méně zaskočenou než předešlé tři. Důrazně mu bránila v odchodu, dokud ji se vším všudy neudělá – tak se vyjádřila ona, ne on, jak stálo ve zprávě o incidentu, která čekala na posouzení klinickým psychologem, jenž do domova docházel. Pan Howell prohlašoval, že šlo o naprosté nedorozumění, že byl dezorientovaný. Nebyl v takovém stavu, aby dokázal ženu „se vším všudy udělat“, i když připustil, že snahu by tedy měl.

Většina klientů domova pro seniory patřila ke střední třídě a nájem platili z vlastních omezených prostředků doplňovaných příspěvky velkorysých rodin. Zbavit se těch otravných starých vykopávek, to jim za pár dolarů měsíčně stálo.

Nejosamělejší z nich trávili celé dny s pohledem upřeným do zahrady, kde vyhlíželi ztracené vzpomínky a dávné lásky, kdežto jiní předstírali, že čtou noviny nebo luští křížovky, ale byli stejně ztracení v minulosti. Někteří z nich hráli karty, skládali puzzle, mleli páté přes deváté, roznášeli klepy, byly mezi nimi tiché typy, které bavilo štrikovat nebo malovat podle čísel, jiskrné ženy jako Joanie Nevinová a bouřliváčtí staříci jako Les Howell. Byla to různorodá směsice a Anna je měla ráda všechny a oni všichni měli rádi ji. Vždycky si našla čas, aby si s nimi popovídala nebo pomohla najít puštěné očko nebo zapadlý dílek skládačky. Ráda s nimi sedávala a sledovala jejich oblíbené romantické seriály a poslouchala, jak si povídají o šťastnějších časech. O Anně mluvili všichni jen hezky. Všichni, až na obyvatele pokoje číslo 24: Pawla Michalika, kterému se tu říkalo Polak.

5

Dva poslední roky války, kdy vyhlazování Židů dosáhlo vrcholu, prožil Pawel Michalik v koncentračním táboře. Podle všeho to byl poměrně uznávaný hrdina a o tom, co prožil, rád vyprávěl každému, kdo byl ochotný poslouchat, ačkoli když se rozpovídal, jak těžký a bídný byl život v těch strašných časech, jeho zesláblí posluchači často usnuli.

Prvotní vzrušení, že mají ve svém středu válečného hrdinu, časem ochladlo a většina obyvatel domu se Polakovi širokým obloukem vyhýbala.

Nebylo to s ním jednoduché, pro mnohé byl příliš nedůtklivý a zahleděný do sebe, a tak se postupně začal víc a víc zdržovat ve svém pokoji, většinu času trávil v posteli a pořádal podklady pro své paměti.

Tu a tam si ale dal záležet a ukázal se u večeře, protože věděl, že od stolu před ním žádný posluchač neuteče. Vedle ega s sebou trvale nosil také stříbrnou kapesní láhev a v ní svůj válečný životabudič, jak to nazýval. Přechovávat alkohol v neschválené nádobě bylo v Paterson Manoru přísně zakázané a Polak byl přesvědčený, že o jeho mazaně ukrývaném životabudiči personál neví. Mýlil se – věděli o něm, ale rozhodli se to přejít. Vedoucí směny chtěla Polakovi trochu vyjít vstříc; nebyl jen válečný hrdina, ale z jeho dokumentace vyplývalo, že pravděpodobně trpí demencí a začíná ztrácet paměť.

Polak byl v New Jersey nový, dosud přebýval s rodinou ve velkém domě v noblesní oblasti Floridy. Nebylo jasné, jak nebo proč se ocitl ve zdejším vlhkém a rozpadajícím se starém domě pro seniory, obzvlášť když Florida byla proslulá jako centrum amerických penzistů. Lidi si to zdůvodňovali financemi a mylně se domnívali, že Polak si bezstarostný život ve Slunečném státě už nemůže dovolit.

Pár dnů po Michalikově příchodu do Paterson Manoru nechalo vedení kolovat článek o jeho zážitcích z koncentračního tábora, jelikož usoudilo, že by mohl ostatní klienty zajímat.

Vyšel několik měsíců předtím ve Florida Times, byly u něj fotografie a vévodil mu skromný titulek „Hrdina z koncentračního tábora“.

Polak tvrdil, že v době, kdy ho Němci zadrželi, pracoval jako dělník v továrně a v novinách se psalo, že byl polský Žid. Sharron nelenila a všem, kdo projevil zájem, zdůrazňovala, že podle lékařských záznamů nebyl Pawel Michalik obřezaný. „Jeho rodiče možná nebyli praktikující židi,“ dovozovala.

Přestože k stáru sešel, vyzařovala z Michalika i teď určitá vážnost a autorita, a bylo zřejmé, že nebýt chátrajícího zdraví, uchoval by si v sobě i nadále cosi vojáckého.

Při řeči téměř nehýbal rty, což posluchače nutilo soustředit se na obsah a jemu to na oplátku přidávalo na významu. Měl zešedlou, nažloutlou pleť, chvílemi připomínal až mrtvolu, a když někdy do domova přišly za příbuzným na návštěvu malé děti, oněměle na něj zdálky zíraly anebo ještě častěji vyděšeně utekly.

Anna se mu usilovně vyhýbala, a když Stella poznamenala, že si všimla, že sedává zásadně zády ke stěně a často hledí strnule před sebe, Anna ho potají den nebo dva pozorovala a musela uznat, že kamarádka má pravdu. V Polakově přítomnosti se málokdo mohl cítit dobře.

Ve floridských novinách se psalo, že Polakův ohromující životní osud zpracují ve dvou částech, a následující týden skutečně vyšlo pokračování. Redakce je ilustrovala Polakovou fotkou, na níž drží jakýsi dokument, jejž údajně zachránil z doutnající hromady dokumentace, kterou se němečtí bachaři pokusili krátce před osvobozením tábora zničit. Polak prohlašoval, že dokument ukradl: patřila k němu i jeho zrnitá fotografie, na níž se bezprostředně po příjezdu do tábora dívá strhaným pohledem do objektivu, a také záznamy o místě narození, barvě vlasů a pleti a tak dále. Jako povolání tam z neznámého důvodu stálo „úředník“, nikoli „dělník“. Listina byla opatřená razítkem, na němž stálo hrozivě velkým tiskacím písmem Juden.

Podle Ellen Randolphové, spolupracovnice redakce, která pro Florida Times článek napsala, Polak byl vězněný v táboře Wysznica, jedné ze servisních odnoží obrovského koncentračního komplexu Osvětim-Březinka. Wysznica mu dodávala dřevo, vápenec, štěrk a především pracovní síly. Historické bádání potvrdilo, že Wysznica se příliš nelišila od mnoha dalších táborů té doby. Šlo o místo určené k výkonu trestu pro nepřátele Říše, intelektuály, umělce, tu a tam nějakého válečného zajatce, cikány a homosexuály. Jak válka nabírala na síle a vykrystalizovalo Hitlerovo „konečné řešení“, Wysznica se rozrostla na trojnásobnou kapacitu, aby zvládla masivní příliv Židů z celé Evropy. Podobně jako Osvětim začala i Wysznica sloužit jako tábor smrti.

Pawel Michalik uváděl, že byl v táboře právě v době, když tam začaly proudit tisíce Židů z Maďarska. Pyšně se holedbal, že nebyl jako oni; přinejmenším ne tak, aby svůj osud přijímal trpně jako ovce, bez snahy bojovat. Sám se pasoval na „agitátora“ ve snaze podvracet úsilí Němců a zůstat naživu.

Michalik popisoval, jak se ukrýval mezi novými vězni, kteří do tábora denně přibývali, různě se schovával, každý den přespával na jiném baráku, vyhýbal se přepočítávání, jak jen se dalo, a dělal všechno pro to, aby přežil. Vypěstoval si dovednost neocitnout se nikdy v nesprávnou dobu na nesprávném místě, přiznal ale, že si uvědomoval, že takové štěstí nebude mít natrvalo. „Němcům to přerůstalo přes hlavu,“ citovaly ho noviny. „Vězňů bylo nakonec příliš mnoho. Na každý tisíc, který skončil v plynových komorách, přijely druhý den další dva tisíce. Nebylo těžké se v takovém davu ztratit, pokud jste věděli, jak na to.“

Michalik líčil, jak po celou dobu, kdy nespal, vymýšlel způsoby, jak by sabotoval úsilí věznitelů. Bylo to velice nebezpečné, ale on dělal první poslední, aby zpomalil německou vraždící mašinérii. Přinejmenším umožnil svým židovským bratřím, že mohli dýchat o něco déle, byť by to bylo jen o pár hodin.

„Bůh ve své bezbřehé moudrosti Židy ve Wysznici opustil,“ citoval článek Polaka. „Nechal nás, abychom si tam poradili sami, abychom umírali s Jeho jménem na rtech. Zapomněl na nás? Předsevzal jsem si, že můj hlas z té kalvárie uslyší.“ Prohlašoval dále, že předtím, než byl tábor osvobozen, zabil několik dozorců, kteří mu způsobili takové utrpení. „Přišel čas na malou odplatu,“ říkal.

Po uveřejnění druhé části článku se tématu chytly některé celonárodní deníky a zpracovaly je; zájem projevila dokonce i redakce publicistického pořadu CBS 60 minut a hledala, jak by příběh uchopila. Tohle všechno dokazovala hromádka výstřižků, dopisů a dokumentů, které nechal Polak hrdě kolovat u večeře několik týdnů po příchodu do domova. Jeho proslulost rostla a šířila se.

Pak ale jednoho dne obdržela Ellen Randolphová nečekaně záhadný dopis z Polska, který Polakovo vyprávění zpochybňoval. Ellen se zachovala jako příkladná novinářka – začala investigativně pátrat. Nejprve ještě jednou navštívila hlavního protagonistu svého článku, aby mu položila pár dalších otázek. Byla to poměrně zkušená profesionálka, a tak svůj zájem maskovala tím, že uvažuje o dalším článku, který by šel ještě víc do hloubky. Tahle taktika však selhala: když v domluvený den přijela, Michalikovy děti jí oznámily, že otec se neplánovaně rozhodl odjet do Evropy a navštívit znovu místa, kde v minulosti prožil tolik hrůzy, a že nevědí, kdy se vrátí. Ellen jim nevěřila. Michalik nebyl v takovém zdravotním stavu, aby bez doprovodu odletěl z Floridy do Polska, a děti přitom tvrdily, že se na cestu vypravil sám a na blíže neurčenou dobu… Vyloučeno.

Dalším pátráním vyšlo najevo, že v posledních třech měsících neopustil Spojené státy lodí ani letadlem nikdo, kdo by se jmenoval Michalik. Záhada se prohlubovala. Kam se poděl a hlavně – proč zmizel?

Začal hon. Kdyby Ellen Randolphová byla znala skutečný životní osud Pawla Michalika, prodala by snad i vlastní duši, aby chytila takového sólokapra, o němž se bude mluvit po celém světě. Poslední stránku Polakova příběhu však nenapsala ambiciózní mladá novinářka z Floridy, nýbrž ostřílený matador z New York Times. Celý případ shrnul výstižně: Život Pawla Michalika je tak úžasný, že ani Stephen King nebo John Grisham by takový příběh nedokázali vymyslet!

6

Stella se pořád ještě musela smát tomu, jak se Joan Nevinová ráno vymočila Sharron do kabelky, když postřehla, že stařenka se usmívá. Joanie byla veselá kopa, v jejích zarudlých vodnatých jasně modrých očích bylo stále něco rošťáckého, co i jejího zesnulého manžela udržovalo při životě až do čtyřiadevadesáti let. Joan zvedla křehkou ruku připomínající pařát a přivolala si Stellu ukazovákem, aby přišla blíž. „Copak, Joanie? Co potřebujete?“

Ve vzduchu jako by zašelestila neviditelná motýlí křídla, když stařenka zašeptala: „Zasloužila si to!“

„Kdo si co zasloužil, milá Joanie? Mluvíte o Sharron?“

„Jo. O Sharron, o té hnusné potvoře. Vždycky mě nesnášela, ale teď jsem jí ukázala, že? Dala jsem jí co proto, a to ještě neví, co ji čeká horšího!“ Po této poznámce následoval zlomyslný kdákavý chichot. Stella si v duchu kladla otázku, co by mohlo být horšího než namočit někomu do kabelky.

„Jen počkejte, až se dnes večer bude přezouvat,“ pokračovala stařenka. „Počkejte, až si vyzuje ty špinavý tenisky a vrazí svý zasmrádlý kopyta do těch parádních botiček, co nosí!“ Sharron Wardová si pořídila i kotníkové boty. Vypadaly draze a ona v nich přišla i s kabelkou poprvé do práce právě toho rána, aby všichni viděli. Byly z jasně červené lakované kůže kombinované se semišem a ke kabelce Coach se báječně hodily.

Vetchá stařenka se naklonila ke Stelle a pošeptala jí své tajemství. „Levá bota.“

„Prosím? Co je s levou botou? O čem to prosím vás mluvíte, Joanie?“

Stella se zadívala paní Nevinové do obličeje a okamžitě zalitovala, že raději nemlčela.

„Nedokázala jsem to zadržet, muselo to ven, a tak jsem se vydělala do těch jejích fungl nových botiček, přesněji do levé, jak jsem říkala. Nakladla jsem to tam chvilku předtím, než jste mě přistihli, jak jí čurám do kabelky.“ Stařenka svěsila kostnatá ramena, vtáhla hlavu mezi klíční kosti a celá se natřásala, když se chichotala, jakou ošklivou rošťárnu to provedla. Připomínala rozpustilé děcko, jakým vždycky byla a být nepřestala.

„Ach můj bože, Joanie!“ zvolala Stella a v hlase se jí mísilo zděšení s radostí. „Vy jste nenapravitelná! To jste mi snad ani neměla říkat!“

xxx

Několik minut nato zašla Stella do služební kuchyňky a doufala, že narazí na Annu, aby jí pověděla, co dalšího Joan Nevinová v rámci pomsty zase provedla. Pokud něco dokáže prolomit ledy mezi Stellou a Annou, zpráva o tom, jak se Joanie vydělala do parádních nových bot Sharron Wardové, je k tomu jako stvořená.

Stella si broukala „That's Amore“, ze skříňky nad dřezem vyndala hrnek a nasypala do něj lžičku rozpustné kávy. Pak otevřela lednici a sáhla po zbytku dortu, který ráno donesla z domu. Právě čekala, až se začne v konvici vařit voda, když vypukla celá ta příšerná záležitost.

Začalo to výkřikem, tak hlasitým, že venku vyplašil všechny ptáky; uvnitř zamrzla každému slova na rtech.

Vykřikl muž, o tom nebylo pochyb. Z plna hrdla a vztekle. Stella okamžitě vyběhla na chodbu, aby zjistila, odkud se takový kravál bere. Vycházel ze čtyřiadvacítky, z Polakova pokoje.

„Přestaň s tím! Polož to, ty polská mrcho, nebo budeš litovat! Povídám ti, polož to!“ Stelle se zježily chloupky na pažích, rozběhla se k pokoji 24 a bez klepání vtrhla dovnitř.

První, čeho si všimla, byl Polak. Seděl vzpřímeně na posteli, byl ještě v pyžamu a očividně se třásl. Pusu měl otevřenou, jako by se mu zasekla čelist, a z horní protézy mu kapaly sliny na spodní. Chřípí se mu chvělo a byl bledý jako smrt. V pokoji to silně páchlo močí a Polak upíral strnulý pohled vytřeštěných očí na postavu stojící před ním u nohou postele.

Stella se tam taky podívala a spatřila Annu a poprvé v životě uviděla pistoli. Bylo zvláštní, že Anna se při jejím vstupu ani nepohnula; ani na chvíli nespustila oči z Polaka. Jako by na Stellin příchod čekala. V té chvíli ještě nevěděla, že pistole v Annině ruce je luger, standardní výzbroj SS za druhé světové války; to se dozvěděla až později. Klidně by ji mohla považovat za maketu na hraní, ale z toho, jak se Polak tvářil a s jakou námahou ji Anna držela zdviženou, pochopila, že pistole je zcela jistě opravdová.

Anna na Stellu promluvila přes rameno, jako by instinktem poznala, kdo právě vešel. „Je to on, Stelli. Celou dobu jsem věděla, že je to on.“

„Co tím myslíš, že je to on?“ nechápala Stella.

„On. Polak! Chrt! Polak je Chrt, copak to nevidíš? Je to jeden a tentýž člověk.“ Anna mluvila v hádankách.

Polak se do toho zajíkavě vložil. „Co kdybyste tu pistoli odložila? Jsem válečný hrdina, a když mě zabijete, nic tím nezískáte, jen skončíte do konce života v kriminále.“

Anna máchla pistolí a rozesmála se – byl to šílený smích a Stelle naháněl stejnou hrůzu jako pistole. „Já jsem ale v kriminále už byla, vy starý hlupáku! Od ledna roku devatenáct set čtyřicet!“

„Co se vlastně děje, Anno?“ obrátila se k ní Stella. „Nemůžeš odložit tu pistoli? Mám z ní strach. Udělej mi to kvůli a polož ji.“

Vypadalo to, že Polak se trochu uklidnil, poposedl do pohodlnější pozice a povytáhl si výš přikrývku. Hrudník se mu v pyžamovém kabátku zvedal a zase klesal a oči přivřel do úzkých škvírek. Koutky úst měl zvednuté, jako by se Anně vysmíval.

Stelle bušilo srdce. Nad horním rtem jí vyrazily kapky potu, zvlhly jí dlaně. Proč Anna míří na Polaka pistolí? Nemohla mít ani páru, jak se z ní střílí, ale vypadala velmi odhodlaně. „Prosím tě, Anno, buď tak hodná a odlož tu pistoli. To se určitě vyřeší. Ať je Polak kdo chce, za tohle ti přece nestojí.“

„Ne, to se šeredně pleteš, Stelli. Stojí mi za to. Každá vteřina mi za to stojí. A nejen za to.“ Po krásných Anniných lících se začaly koulet slzy a ona si otřela obličej rukávem. Potom z nějakého důvodu strnula, jako by náhle dostala nějaký nápad. Pak hlasitě popotáhla a několikrát zamrkala. Zdálo se, že se odhodlává k tomu, co ji napadlo. To snad neudělá, nezmáčkne přece spoušť?

Anna rozvážně zvedla pravou paži a natáhla ji rovně před sebe, vypadalo to jako zpomalený záběr, a už zcela pevnou rukou sevřela pažbu. Stejně promyšleně si zapřela bradu o klíční kost, zavřela jedno oko a druhým mžourala po celé délce paže až k mušce na konci hlavně po přímce, která se táhla dál až k Polakově hlavě – a pak pistoli palcem odjistila.

Druhá část:

Zabít a zajmout

7

9. ledna 1940

Zwinbrzych, Polsko

Z pohledu německých vojáků projíždějících po blitzkriegu z 1. září 1939 Polskem bylo zabíjení snadné. Vyprávěli si o tom za jízdy, kdy se natřásali v rozhrkaném náklaďáku, který je vezl neutěšenou krajinou k německé hranici a polským vesnicím za ní. Panovala mezi nimi všeobecná shoda, že když se zabíjením jednou začnete, je těžké přestat. Poprvé to bylo nejhorší, dál už to šlo, „jako když střílíte krysy v kýblu“, jak se dal jeden z nich slyšet, a to přirovnání všechny rozesmálo, protože právě tak se ministr Goebbels vyjadřoval o Židech a Polácích.

Jednotky SS překvapilo, že jim při druhé vlně nikdo nevzdoruje, a nebrali zřetel na to, že čelí pouze sedlákům a jejich rodinám, nikoli vycvičené armádě. Provádět likvidaci bylo nesmírně snadné, jít ve stopách elitních úderných oddílů, jež si jako nezastavitelné buldozery pár týdnů předtím prolomily cestu až do Varšavy. Každý byl hrdý na to, že je Němec.

Teď čistili území od zbytků sil protivníka, jednali s bezvýznamnými představiteli místních samospráv a sepisovali seznamy, pořád jen nekonečné seznamy. Sebemenší jednotlivost musela být před odesláním do Berlína zdokumentovaná a orazítkovaná. Vůdce prohlásil, že chce mít o všem záznamy, protože tady se tvořily dějiny. Tvrdili jim, že jsou neporazitelní, a z toho, jak se hroutilo všechno, co jim stálo v cestě, nabyli dojmu, že to tak skutečně je.

Nikdo se nezmínil o tom, kolik fází zbývá do vítězství, ale začínalo být zřejmé, že jich bude hodně. Čím rychleji jim půjdou stanovené úkoly od ruky, tím dřív válka skončí. V této druhé fázi bylo zapotřebí postupovat i rychle; příslušníci SS dostali rozkaz vypořádávat se s malichernými námitkami a hloupými stížnostmi bez prodlení (změny hodně lidí znepokojí) a nepřipustit, aby se jim cokoli nebo kdokoli stavěl do cesty.

V Berlíně dostali báječný nápad používat k práci vězně, a tak se němečtí vojáci mohli věnovat jen tomu, co odpřísáhli – boji za vlast. Dobytá území skýtala bohaté zdroje a z toho, co zatím v Polsku viděli, bylo zřejmé, že Vůdce měl pravdu – Poláci se dobře hodili k práci, ale už sotva k něčemu jinému. Byli o stupeň výš než Židé, ale byl to jen malý stupínek.

Dlouhá cesta náklaďákem jim skýtala hodně času, a tak vojáci tlachali o spoustě různých věcí, a když přišla řeč na výhody, jež přinášela „druhá vlna“, zvedalo jim to náladu. Například s sebou nevyhnutelně nesla to nejlepší ubytování, zejména pro důstojníky. Bylo dobré mít někoho známého u gestapa, protože tím se celý proces urychlil, a člověka nemohl potkat lepší osud, než když dostal přidělený byt po nějakých bohatých Židech, protože ti vlastnili vždycky nejlepší nemovitosti a pokaždé po sobě zanechali věci špičkové kvality. Na odchodu si směli vzít jen tolik, co unesli, a to pro příštího nájemníka znamenalo jednoznačnou výhodu.

Nejzásadnějšími faktory za druhé vlny byly zdroje a čas. Tohle bylo pro Berlín a jeho šedou armádu úředníků, kteří řádky Vůdcových projevů naplňovali konkrétním obsahem, typické. Neměli tušení, s jakými praktickými obtížemi se dennodenně potýkají lidé v terénu. Ještěže je nezatěžovali přemírou zásad operační činnosti. Ano, vyžadovali důkladnou dokumentaci a podrobné zprávy a prováděli revize, kontroly a bilance, ale člověk měl volnost v tom, že ke splnění vytýčených úkolů mohl postupovat podle vlastního uvážení. Je to tak a tak a rozkazy jsou následovné. Proveďte je!

A tak tedy došlo na zabíjení.

Občas nebylo zbytí, jinak byste se dostali do skluzu a šeredně byste to slízli. Pokud někdo způsobil zbytečný skluz, bylo nutné ho za každou cenu dohnat a pokračovat v dalších úkolech podle plánu. Všechno ostatní bylo vedlejší.

Rolf Schröder, který byl z vojáků na korbě náklaďáku služebně nejstarší, se rozpovídal o korespondenci, v níž se řešil problém některých mladých odvedenců v řadách SS, když se měli zbavovat velkých skupin místního obyvatelstva – střílet neozbrojené staré lidi a děti jako na běžícím pásu bylo pro některé z nich už moc. Věc vzbudila pozornost i v Berlíně, kde se začalo hromadit množství svodek na stejné téma. Místo aby vojska dostala rozkaz přitvrdit, reichsführer Himmler, který velel SS, a dokonce i obersturmbannführer Eichmann, který stál v čele úřadu, pod nějž spadaly všechny koncentrační tábory, chtěli zmírnit zneklidnění a začali hledat jiné způsoby, jak nakládat s místními obyvateli.

S tím, jak se šířily zvěsti o zakládání ghett, kam se měli dočasně umísťovat Židé, bylo jasné, že počty budou stoupat. Dokonce se mluvilo o zavedení programu euthanazie, aby se vyřešila praktická stránka tohoto problému. Všichni získali pocit, že v Berlíně berou jejich obavy vážně.

Ruských válečných zajatců a odpůrců z řad polského disentu se zbavili rychle, protože potenciálně představovali největší nebezpečí. Navzdory skutečně těžkým podmínkám, v nichž žili, byli z jakéhosi prazvláštního důvodu pořád vzpurní. Bylo zřejmé, že čím tvrdší rukou je zasáhnete, tím jsou tihle blázni nezlomnější. Židů bylo víc než všech ostatních dohromady, ale byli tak povolní a odevzdaní, že se dali snadno zvládnout. Byli vystaveni takové šikaně a takovému útisku, fyzickému násilí a nelidskému zacházení, že byli dokonce ochotní se vzájemně udávat!

Z vybraných jedinců se rekrutovaly skupiny kápů, důvěryhodných vězňů, kteří měli udržovat disciplínu ve vlastních řadách. Němci se museli smát, když přišla na přetřes skutečnost, že kápové ochotně ztloukli kohokoli s Davidovou hvězdou na rukávu. Povahu Židů podrobně analyzoval génius Adolfa Eichmanna dlouho předtím, než je začali rozvážet do ghett. Nikdy nevyvolávali rvačky, když se jim přikázalo, stáli v pozoru, pracovali do úmoru, hroby si kopali vlastnoručně, a než na ně přišla řada, aby byli zastřeleni, udali dokonce kdekoho ze svého okolí. Nemohlo to jít hladčeji. Jen kdyby jich nebylo tolik!

Přesto se v řadách SS našli jedinci, kteří namítali, že jim při likvidaci Židů schází napětí. Kde je honba, kde je lov? Vítězství bez boje bylo nudné, a tak si vojáci zpestřovali svůj postup všemi myslitelnými způsoby. Bylo těžké mít úctu k protivníkovi, který se nebrání.

Karl Braun patřil k těm, kdo argumentovali „nedostatkem napětí“ nejhlasitěji. Ostatní na náklaďáku ho už zažili v akci a nepochybovali o faktu, že ho zabíjení baví. Někdy mu to bylo vidět na očích – když se začalo střílet, jako by získal skelný pohled. Byl to ale dobrý parťák. Člověk si hned připadal lépe, když měl Chrta na své straně.

8

Slunce časného rána se pokoušelo dát o sobě vědět z břidlicově šedé oblohy skrz holé větve stromů. Trávu pokrývala silná jinovatka, a jak se náklaďák kymácel po zmrzlém bahně a přes výmoly a pod koly mu praskala vrstva ledu, Rolf Schröder upíral pohled do rozbřesku dalšího bezútěšného dne polské zimy. Polsko s jeho šedou oblohou a jednotvárnou krajinou nesnášel. Předchozího večera jednal se vzdorovitým starostou velkého města. Požadovaná jména nakonec získal a zůstal ve městě na noc.

Druhý den ráno před odjezdem se rozhodl, že tam zanechá varování, proč je v těchto časech lepší se s příslušníkem SS nepřít. Varování viselo na stromě před místní radnicí. Přesněji řečeno, visela tam tři varování.

Pak už ho čekala hodinová jízda po úzkých zapadlých silnicích do maličké vesnice Zwinbrzych ležící deset kilometrů od německo-polské hranice.

Schröder se nepatrně pousmál. Život podporučíka SS nakonec nebyl tak hrozný, jak se on i jeho rodiče zprvu obávali. Vyhnul se bojům na frontě. Zdálo se, že mu štěstí přeje, a věřil, že když se bude vyhýbat malérům, prosedí takhle za bukem celou válku, a až skončí, vrátí se s cennými zkušenostmi k normálnímu životu.

xxx

Lech Burczyk zvedl rozlámané tělo z postele, protáhl se a bos přešel po studené prkenné podlaze k oknu. Dech se mu srážel u úst jako lehký oblak zatím nevyřčených slov, když odhrnul záclonu z pytloviny a vyhlédl do dalšího mrazivého rána. Letošní zima byla vleklá a nabitá událostmi, byť neblahými. Německá invaze, o níž se dlouho předtím mluvilo a každý se jí obával a která proběhla tak bleskově, až se člověku svíralo srdce, předznamenala očekávaný rok nejhorším možným způsobem.

V tomto ročním období Lech obvykle myslel na jaro a nadcházející setbu. Jenže do jara zbývaly ještě dva měsíce a dva měsíce mohou být hodně dlouhá doba v podmínkách, kdy na tobě závisí taková spousta lidí a tvůj osud přitom spočívá v cizích rukou.

Lech, kterému se už přiblížila osmdesátka, se narodil tady v tom domě stejně jako před ním i jeho otec. Generace přicházely a odcházely a teď tu žil Lech se svou ženou Zlotou a dcerou Rozou, jejíž dvě dospívající dcery Danuta a Ania s nimi bydlely také. Dům byl opět přelidněný, a co považoval za úplně nejhorší: byl přelidněný ženami. To byl jeden z důvodů, proč nerespektoval rodinnou tradici a dával si záležet na tom, aby byl každé jitro na nohou jako první. Chtěl si užít klidu a ticha časného rána.

Roza byla z divokých vajec, nejnezvladatelnější z pěti Lechových a Zlotiných dětí, a rodině dělala jenom ostudu. Se svým manželem Lezem (jako všichni chlapi z Lublinu to byl líný budižkničemu, jak se vyjadřoval Lech) a prvorozenou dcerou Danutou žila v pronajatém domku na samotě někde poblíž Lodže. Když jim Roza oznámila, že čeká další dítě, Lez tu zprávu nevítal s nijak velkou radostí. Další hladový krk. Kéž by to byl tentokrát chlapec; až doroste, bude aspoň pomáhat s hospodářstvím. Rodina to utáhla jen tak tak a teď ještě kvůli očekávanému přírůstku přijde o příjem od podnájemníka, jehož pokoj bude brzy zapotřebí.

Lezovi se bude po podnájemníkovi stýskat. Pravidelně spolu po večerech hrávali karty a popíjeli – Lez a kovář mírných způsobů, který u nich bydlel déle, než se předpokládalo poté, co je na trhu seznámil společný známý. Kovář působil zvláštně, možná to byl cikán: měl dlouhé kudrnaté vlasy a každé oko jiné barvy. Dalo se těžko určit, jestli za dojem, jaký vyvolával, mohla vychytralost nebo exotická povaha (chlapi z trhu tvrdili, že je úskočný, na jejich ženy působil exoticky). Copak na tom ale záleželo? Piják byl prvotřídní, a když byl u karet přistižený při fixlování, uměl se tomu zasmát. K výdělku si občas přilepšoval šmelinou a nájem platil vždycky včas. Často se pustil i do drobných oprav v domě, které Lez soustavně odkládal, protože měl buď spoustu jiné práce, nebo byl opilý. Netrvalo dlouho a nevelká částka, kterou nájemník do domácnosti přinášel, a také jeho pomoc s domem se staly nepostradatelnými.

Kovář se teď ale dozvěděl, že až se dítě narodí, bude muset odejít. Nakonec odešel ještě rychleji, než se kdo nadál – vlastně jen pár hodin po porodu. Lez vyrazil z domu deset minut po něm – hnal se nájemníkovi v patách.

Dostihl ho na předměstí Lodže a skoro ho utloukl k smrti, pak se vrátil domů, dal Roze pěstí, sbalil si kufr a od té doby ho nikdo nespatřil. Roza s oběma dětmi přijela zpátky do chalupy rodičů ve Zwinbrzychu, vrátila se ke jménu za svobodna a o děti se starala jako samoživitelka.

Novorozená Ania vzbudila v malém trhovém městě menší pozdvižení: polský rolník nevidí každý den dítě s černými kudrnatými vlasy a jedním okem modrým a druhým hnědým.

Jak Ania vyrostla a začala dospívat, byla její krása stále očividnější. Rozhodně se lišila od vyčouhlých blonďatých a modrookých holek z rodin místních zemědělců, jež chodily do zdejší školy. Než přišla do puberty, zdálo se některým, že je trochu oplácaná, ale brzy se ukázalo, že to tak není. Ania dostala do vínku svůdné tělo a byla krásná jako cikánská královna, takže na ni všichni kluci letěli, ale ona je spíš odháněla, než povzbuzovala.

O dva roky starší Aniina sestra Danuta v mnohém připomínala matku, polská holka každým coulem. Měla nakrátko ostříhané světlé vlasy, protáhlý obličej a antický nos. Nohy jako by jí vyrůstaly už z podpaží a měla štíhlou, šlachovitou atletickou postavu. Mohla toho zjevně hodně dokázat ve sportu, ale podobně jako Ania si vedla dobře i ve škole, obzvlášť v jazycích. Obě děvčata byla neustále spolu.

Danuta byla rozhodně zkušenější, pokud šlo o citové záležitosti. V devatenácti letech za sebou měla dva vztahy a už dávno zapomněla, kdy přišla o poctivost a kdo ji o ni připravil. Anie se tu její podařilo jakýmsi zázrakem uchovat, ale v sedmnácti se ocitla pod silným tlakem ze strany několika ctitelů, mezi nimiž se vyskytli otcové dvou jejích kamarádek. Prozatím jí stačilo poslouchat vyprávění o sestřiných milostných dobrodružstvích, když ležely v posteli a dlouho do noci si vyprávěly.

Těžká práce ani jedné z dívek nesmrděla a obě vydatně pomáhaly na dědečkově hospodářství. Měly silnou konstituci a stejně tak silnou vůli a nikdo si netroufl si se sestrami Burczykovými zahrávat – a kdo se o to přesto pokusil, se zlou se potázal, zejména chlapci.

Danuta uměla být tvrdohlavá, kdežto Ania byla realistka, ačkoli v sobě měla i dávku lehkomyslnosti, která ji jednou dostane do potíží, jak tvrdili mnozí.

Lech i Zlota děkovali Bohu, že jim dal tak báječné vnučky, současně však proklínali svoji dceru Rozu za to, do jakých nesnází je i sebe samu přivedla a jakou ostudu rodině způsobila. Nakonec ale rodina je rodina, a ta jejich byla semknutá jako fotbalový mančaft. Lech byl za takové požehnání vděčný.

xxx

Dlouhé roky práce na vlastním hospodářství si na Lechovi vybraly daň. Co mu paměť sahala, nikdy neznal nic jiného než pěstování cukrovky. Jenže co teď? Poměry se měnily skoro ze dne na den a Němci už zavedli v Polsku přísná potravinová opatření.

Pro polské občany teď platilo omezení na šest set padesát čtyři kalorií denně, zhruba pětinu normálně doporučované dávky, a Židé měli povolených jen sto osmdesát čtyři kalorií. Hrozily kontroly a většinu plodin pěstovaných rolníky jako Lech rekvírovala německá armáda. Právě z toho důvodu si byl jistý, že jsou v bezpečí. Proč by měli Němci podnikat něco, co by poškodilo zemědělce, kteří v potu tváře zajišťovali obživu pro své pány a vládce? Klepy, které se šířily na zdejším trhu, nedávaly smysl.

xxx

Lech si přitáhl z hadrů sešitou deku těsněji k tělu, obrátil se a všechny tyhle myšlenky zanechal u okna. Na chvíli se pozastavil nad zvukem, který se k němu nesl zvenčí odkudsi zdálky. Byl to kovový zvuk, skoro chřestění, a on ho připsal zámkům a řetězům na vratech do stodoly, které začaly občas bez zjevného důvodu řachtat. Už pokolikáté si připomněl, že se na to musí podívat.

Zlota ze spánku cosi zamumlala, když se vrátil do ložnice, a on se zastavil u postele a s láskou se díval na ženu, kterou si vzal za manželku, jen co dovršila patnáct let. Jemu bylo šestnáct, když se brali. Život naplněný těžkou prací se na ní podepsal, ale byla mu dobrou ženou, také skvělou matkou jejich dětí a ještě lepší babičkou. Jiní chlapi z vesnice (s nimiž Lech občas popíjel a hrával šachy) na svoje ženy soustavně nadávali, ale on nikdy neměl důvod si na Zlotu stěžovat, a to ani když se hodně připozdilo a měl už dost upito.

Zlota výborně vařila a jako všechny Polky byla vládkyní v domácnosti. Uměla si postavit hlavu, jak to u Polek často bývá, a společně jim to dobře klapalo, určitě lépe, než kdekdo očekával, když to tehdy dávno dali dohromady.

Drby z trhu vyvedly Zlotu jako obvykle z míry a ode dne, kdy se poprvé dozvěděla o německé invazi, se pořádně nevyspala. Lechovi dalo hodně práce, než ji přesvědčil, že se jim nic nestane. Půjdou po Židech. „Polsko už vstup cizích vojsk zažilo a pravděpodobně ještě zažije, a když se na to podíváš realisticky, Hitler lidi jako my, kteří mu nakrmí armádu, potřebuje,“ opakoval už poněkolikáté. Tady se naskýtala příležitost vydělat si konečně trochu peněz, byť na cizí úkor, ale takový už je život.

Cestou do kuchyně se Lech maličko usmíval a vzpomněl si na hovor, který vedli včera u večeře. Zlota jako vždycky nešetřila zlověstnými myšlenkami a už podruhé v tomhle týdnu pokazila bigos!

Přiložil do kamen, rozfoukal plamen, až se naplno rozhořel, a pak na kamna postavil hrnec s vodou. Slunce vyšlo ani ne před půlhodinou, ale v kuchyni bylo dost světla, aby viděl na to, co dělá. Zlotina artróza se v zimě zhoršovala, a Lech tedy ženě rád zanesl hrnek čaje, než se vyhrabala z postele do nového dne.

Přál si, aby nadcházející den uběhl rychle. V sedm večer se s několika dalšími chlapy z vesnice měli sejít doma u jeho bratrance a zahrát si šachy, podebatovat o politice, sportu a invazi, zakouřit si a popít samohonky. Byla to jeho oblíbená část týdne, protože ten čas měl jen pro sebe, ženské mu ho nenarušovaly.

Seděl za starým dřevěným stolem, a jak se choulil do deky, kterou mu vlastnoručně spíchla Zlota jako dárek k desátému výročí svatby, zaslechl zvenčí opět ten rachot. Teď si byl jistý, že to nechřestí řetězy na vratech stodoly. Zvuk byl hlasitý a zněl mechanicky, jako by před domem právě zastavilo auto.

Bouchnutí dveří mu potvrdilo, že se nepletl.

Lech neznal nikoho, kdo by měl auto. Vlastně k němu autem dojížděli jen úředníci místní správy, když s ním chtěli dohodnout roční kvótu odvodů cukrovky, jako právě před několika dny. Třeba přijeli pro další informace nebo se ho potřebovali ještě na něco zeptat. Jenže to by nejezdili hned s rozedněním. Přijeli by v úředních hodinách – tedy pokud se nevyskytl nějaký problém.

Lech vstal od stolu, když na cestě k chalupě zaslechl kroky dvou párů těžkých bot. Došel teprve do poloviny chodby, když někdo zaklepal na dveře.

Lech prožil ve Zwinbrzychu celý život. Občas zajel na trh do města, do Krakova, a kromě času, stráveného ve vojenské službě, neslyšel kolem sebe nikdy jiný jazyk než polštinu. A teď, když toho rána naposledy pospíchal chodbou ke dveřím, zaslechl němčinu: „Öffnen. Otevřete, schnell! Pospěšte si, schnell!“

9

Zatrolené dveře se vzpříčily, jak se to v zimě stávalo, a když se Lechovi konečně povedlo je vytrhnout, stanul tváří v tvář německému vojákovi, který mu mířil puškou na prsa, a dalšímu, jenž držel v ruce psací podložku. Lech strnul.

Zdálo se, že velitelem je ten s podložkou, i když vypadal spíš jako nedomrlý úředník než velící důstojník německé armády. „Herr Burczyk?“ Lech odpověděl přikývnutím. Němec se seznamem překypoval sebedůležitostí, stál tam s tužkou v ruce, odškrtával si jména a snažil se před Lechem zakrýt, jak se mu ruka bez rukavice třese zimou.

Lechovi se ale spíš nezamlouval pohled na toho vychrtlého vojáka, toho s puškou. Zima mu nevadila. Vypadal, jako by ho situace takového druhu bavily, a jeho zapadlé černé oči to potvrzovaly. Lech si věřil, že při troše štěstí a prvku překvapení na své straně by i ve svém věku oba přemohl, kdyby nebylo vyhnutí. Jenže o kus dál viděl zadek náklaďáku a u něj stáli a pokuřovali další dva ozbrojení esesáci. Věděl, že nemá jinou možnost než spolupracovat. Stál tedy a trpělivě čekal, až velící důstojník opět promluví, a do chodby zatím pronikal ledový vzduch. Byl to jeden z oněch zdánlivě nekonečných okamžiků, jež však ve skutečnosti trvají jen pár vteřin.

Němec se konečně ozval a z tónu hlasu se zdálo, že mluví lhostejně, a třebaže Lech neměl zdání, co říká, vzadu na krku se mu zježily chloupky. Neměl čas o tom uvažovat, protože v té chvíli ho uzemnila ohlušující rána z pušky, po níž okamžitě následovalo oslepivé světlo, jako by mu něco roztrhlo hrudník, a on prudce odletěl dozadu. Sesunul se na podlahu a zbytek života nechal v podobě výrazné rudé šmouhy na stěně za sebou.

Oba Němci překročili Lechovu mrtvolu jako nepohodlnou překážku a jistým krokem zamířili prázdnou chodbou ke dveřím na protějším konci.

Nenadálý hluk probudil Zlotu z hlubokého spánku. Po hrůzu nahánějícím výstřelu se zprudka posadila na posteli a zírala na dveře ložnice. Hladina vody ve sklenici na nočním stolku se teď začala chvět, jak se chodbou přibližovaly dunivé kroky. Dovnitř vtrhli dva vojáci a ona si instinktivně přitáhla přikrývku k bradě, aby bránila vlastní důstojnost. Jejich oči se na kratičký okamžik setkaly, pak ale Zlota stočila pohled k otevřeným dveřím a uviděla v chodbě ležet zkrvavené tělo svého muže.

To bylo naposledy, kdy ho viděla, naposledy, co viděla cokoli, protože v té chvíli už podruhé během jediné minuty vyšlehla z pušky vyzáblého vojáka smrt.

Zlota zůstala ležet na posteli s roztříštěnou hlavou a vzduchem poletovalo peří z polštáře rozervaného výstřelem a něžně se jí usazovalo na zakrváceném těle.

Šlo o čas a Schröder měl vztek, že nenašel dvě mladé holky, které měl na seznamu. Ten pitomý starosta, kterého včera večer vyvlekli z radnice, teď visel na stromě na náměstí a s ním další dva úředníci. Starosta jim nakonec neochotně poskytl seznam všech rodin z přilehlých vesnic s dcerami v požadovaném věku a běda jeho vlastní rodině, pokud ten soupis neseděl. Burczykovi byli na seznamu jako první.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hitlerův nevěstinec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.