Přeložila Jana Kordíková

Copyright © 2020 by Rumaan Alam.

All rights reserved.

Translation © Jana Kordíková, 2021

ISBN 978-80-242-7588-8

Pro Simona a Xaviera

Láska pokračuje jako ptačí zpěv,

co možná nejdřív po výbuchu bomby.

Bill Callahan: Angela

1

Slunce svítilo. Měli pocit, že je to dobré znamení – lidé přisuzují skrytý význam každé všední věci. A přitom to mělo jen vyjadřovat, že nejsou vidět mraky. Slunce bylo tam co vždycky. Vytrvalé a lhostejné.

Silnice přecházely jedna v druhou. Doprava houstla. Jejich šedé auto bylo jako terárium s vlastním mikroklimatem: klimatizace, adolescentní pach (pot, nohy, kožní maz), Amandin francouzský šampon, šustění odpadků, protože tam vždycky nějaké byly. Auto bylo Clayovou doménou a on byl natolik nepořádný, že se v něm hromadily zbytky ovesných vloček z tyčinek, které vždy nakupovali ve velkém, záhadná lichá ponožka, leták o předplatném časopisu New Yorker, zmuchlaný kapesník se zaschlým hlenem, proužek bílého plastu, který kdovíkdy odlepili ze zadní strany náplasti. Děti pořád potřebovaly náplasti, jejich růžová kůže byla křehká jako slupka přezrálého ovoce.

Sluneční paprsky na jejich pažích uklidňovaly. Okna byla tónovaná, takže chránila proti rakovině kůže. Ve zprávách mluvili o sílící hurikánové sezoně, bouřích s originálními názvy z předem schváleného seznamu. Amanda vypnula rádio. Není náhodou tak nějak sexistické, že řídí Clay a že to tak je pokaždé? Jenže Amanda neměla dost trpělivosti na strasti parkovacích zón a servisních prohlídek, které se s tím pojily. Kromě toho byl Clay na podobné činnosti hrdý. Pracoval jako univerzitní učitel, tudíž mu drobné denní úkoly zřejmě přinášely potěšení: svázání starých novin, aby se mohly vynést k recyklaci, sypání technické soli na chodník, když začne mrznout, výměna žárovek, čištění ucpaných umyvadel malým instalatérským zvonem.

Auto nebylo dost nové na to, aby působilo luxusně, ale zároveň nebylo natolik staré, aby mohlo působit bohémsky. Zkrátka model střední třídy pro střední třídu, navržený spíše tak, aby neurážel, než aby ohromoval. Koupili ho v autosalonu se zrcadlovými stěnami a polovyfouklými balonky, kde počet prodavačů o něco převyšoval zákazníky, postávali tam po dvojicích a trojicích a cinkali drobnými v konfekčních kalhotách. Na parkovišti občas Clay stál u jiné verze téhož auta (v „grafitové“ barvě bylo tenkrát velmi populární) a zlobil se, že mu nefunguje dálkové odemykání.

Archiemu bylo šestnáct. Měl na sobě sešlapané tenisky velké jako bochníky chleba. Byl cítit mlékem, jako malá miminka, ale pod tím se na povrch dral i pot a hormony. Aby to všechno nějak překryl, nastříkal si do chomáče chlupů v podpaží chemickou látku, jejíž vůně se nepodobala žádné v přírodě, ale zvolená skupina potenciálních zákazníků se shodovala, že vyjadřuje ideál mužnosti. To Rose byla pečlivější. Stín mladé dívky v květu; pátrací pes by pod levnou kosmetikou vyjadřující pubertální náklonnost k umělým jablkům a třešním možná vyčenichal náznak kovu. Páchli, tak jako všichni, ale po dálnici se zkrátka nedá jezdit s otevřenými okénky, protože je tam moc hluku. „Tohle musím vzít.“ Amanda zvedla telefon nahoru, aby je varovala, i když nikdo z nich stejně nic neříkal. Archie se díval do vlastního telefonu, Rose zase do toho svého, oba v nich měli hry a rodiči schválené sociální sítě. Archie si psal s kamarádem Dillonem, jehož dva otcové mu svůj vleklý rozvod kompenzovali tím, že ho nechávali kouřit trávu v nejvyšším patře jejich domu z hnědých cihel na Bergen Street. Rose už zveřejnila několik fotek z jejich výletu, i když sotva přejeli hranici okresu.

„Ahoj, Jocelyn…“ Fakt, že telefony vědí, kdo volá, z hovorů odstranil zdvořilostní obraty. Amanda pracovala jako ředitelka pro významné klienty, Jocelyn byla jedna ze tří jejích přímých podřízených. Jocelyn byla korejského původu a narodila se v Jižní Karolíně. Amanda se nemohla zbavit dojmu, že se k ní jižanský přízvuk nějak nehodí. To ovšem bylo tak rasistické, že by se to nikdy neodvážila vyslovit nahlas.

„Moc mě mrzí, že tě obtěžuju…“ zajíkala se Jocelyn. Ale nebylo to ani tak kvůli tomu, že by se Amanda chovala nějak výhrůžně, spíš to způsobovalo její nadřízené postavení. Amanda ve studiu vlastněném temperamentním Dánem s účesem připomínajícím kněžskou tonzuru začala svou kariéru. Na toho muže minulou zimu narazila v restauraci a sevřel se jí žaludek.

„To vůbec není problém.“ Amanda byla shovívavá. Ten hovor jí skutečně nabídl vítanou úlevu. Chtěla totiž, aby ji kolegové potřebovali, tak jako Bůh touží po tom, aby se k němu lidé modlili.

Clay zabubnoval prsty o kožený volant, čímž si od manželky vysloužil postranní pohled. Podíval se do zrcátka, aby se přesvědčil, že děti dál sedí vzadu, což byl zvyk, který si vštípil, když ještě byly miminka. Dýchaly pravidelně. Mobily na ně fungovaly stejně jako píšťaly s baňatým koncem na kobry.

Nikdo z nich nevnímal okolní krajinu. Mozek totiž navádí oči, tudíž vaše očekávání o nějaké věci potlačí věc samotnou. Žluto-černé značky u silnice, pahorky přecházející v prefabrikované betonové zdi, čas od času zahlédli mimoúrovňové křižovatky, železniční přejezdy, baseballové hřiště, nadzemní bazén. Amanda při telefonování přikyvovala, což nedělala kvůli druhému volajícímu, ale proto, aby si dokázala, že je do hovoru zapojená. Občas při všem tom přikyvování zapomínala poslouchat.

„Jocelyn…“ Amanda se snažila přijít na nějaké moudro. Jocelyn od Amandy nepotřebovala slyšet žádné konkrétní rady, spíš jen její souhlas. Tak už kancelářská hierarchie zkrátka fungovala. „To je v pořádku. Myslím, že je to rozumné. Zrovna jsme na dálnici. Klidně zavolej, úplně v pohodě. Ale čím dál budeme, tím bude horší signál. Stejné problémy jsem měla i loni v létě, pamatuješ?“ Odmlčela se a byla v rozpacích. Jak by si její podřízená mohla pamatovat, kde Amanda byla loni na dovolené? „Tenhle rok vyrážíme ještě dál.“ Raději z toho udělala vtip. „Ale samozřejmě mi můžeš volat i e-mailovat, vůbec to nevadí. Hodně štěstí.“

„Je v kanceláři všechno v pořádku?“ Clay nikdy neodolal a slovo „kancelář“ vyslovoval se zvláštním podtónem. Jako by to byl přesný popis její práce, které víceméně, ale ne úplně, rozuměl. Manželka by měla mít vlastní život a ten Amandin byl od toho jeho poměrně vzdálený. A tím se zčásti vysvětlovalo jejich štěstí. Minimálně polovina párů, se kterými se znali, už byla rozvedená.

„Všechno je v pohodě.“ Velmi často se uchylovala k tvrzení, že určité procento povolání je navzájem neodlišitelných, protože jejich hlavní pracovní náplní je posílání e-mailů hodnotících tu práci jako takovou. Během pracovního dne jste sestavili několik zpráv o daném pracovním dni, pak následovala trocha byrokratických formalit, sedmdesátiminutový oběd, dvacet minut potloukání po otevřené kancelářské ploše a pětadvacet minut pití kávy. Někdy jí její podíl na této šarádě připadal ubohý, jindy mívala pocit důležitosti.

Doprava nebyla tak hustá, ale když se dálnice zúžila na menší silničky, zhoršilo se to. Trochu se to podobalo nejnáročnější části lososí plavby domů, jen jim doprovod dělal svěže zelený dělicí pás a malá obchodní centra s opršenou omítkou. Městečka byla buď dělnická a plná Středoameričanů, nebo vzkvétající a obydlená bělošským polosvětem instalatérů, bytových designérů a realitních agentů. Ti skutečně bohatí žili v úplně jiném světě, jako je Narnie. Člověk na něj mohl narazit jen náhodou, sledovat cesty plné zpomalovacích pruhů až k nevyhnutelnému cíli, slepé ulici zakončené sídlem s šindelovou střechou a výhledem na jezírko. Vzduch byl plný omamného koktejlu oceánského větříku a náhody, byl vhodný pro rajčata a kukuřici, ale zároveň jste v něm zachytili i podtóny luxusních aut, výtvarného umění a měkkých textilií, které bohatí lidé nechávají pohozené na pohovkách.

„Nezastavíme se na něco k jídlu?“ Clay na konci otázky zívl a jeho hlas zněl přiškrceně.

„Umírám hlady,“ přeháněl jako obvykle Archie.

„Pojďme do Burger Kingu!“ Rose si všimla restaurace.

Clay vycítil, jak se jeho žena napjala. Byla radši, když jedli zdravě (zvlášť Rose). Její nesouhlas dokázal zaznamenat, jako by měl sonar. Bylo to stejné jako nával krve předcházející erekci. Jejich manželství trvalo už šestnáct let.

Amanda si dala hranolky. Archie požadoval absurdní množství malých kousků smaženého kuřete. Hodil je do papírového sáčku, smíchal je s hranolky, pak celý obsah pokapal lepkavou, sladkou hnědou omáčkou z mističky s kovovým víčkem a spokojeně přežvykoval.

„To je hnus.“ Rose ke svému bratrovi měla výhrady jen proto, že to byl její bratr. Jedla hamburger, mnohem méně úhledně, než si myslela, a růžové rty měla špinavé od majonézy. „Mami, Hazel právě na mapě označila, kde je – mohla by ses podívat, jak daleko je jejich dům od našeho?“

Amanda si vzpomněla, jak ji kdysi šokovalo, jak hlasité jsou děti u kojení. Sály a mlaskaly, až to připomínalo zvuky v potrubí, lhostejně říhaly a tiše prděly jako špatná rachejtle, živočišně a bez ostychu. Natáhla se za sebe pro dcerčin telefon mastný od jídla a prstů, rozžhavený kvůli nadměrné zátěži. „Zlato, to určitě nebude blízko.“ Hazel nebyla ani tak kamarádka jako spíš jedna z Roseiných posedlostí. Rose byla ještě moc malá na to, aby to chápala, ale Hazelin otec byl ředitel investiční banky Lazard; tudíž se jejich rodinné dovolené jen těžko mohou podobat.

„Tak se na to podívej. Slíbila jsi, že bychom tam třeba mohli zajet.“

Podobné věci obvykle navrhovala, když se úplně nesoustředila, a pak se jí vymstily, protože děti si její sliby bohužel pamatovaly. Amanda se podívala na telefon. „Je to v East Hamptonu, zlatíčko, tedy minimálně hodinu cesty. Pokud by byla zácpa, mohlo by to trvat i déle.“

Rose se opřela o sedadlo a byla viditelně znechucená. „Mohla bys mi, prosím, vrátit telefon?“

Amanda se otočila a podívala se na dceru, sevřel ji pocit marnosti a horkost. „Promiň, ale já nehodlám trávit dvě hodiny v letní dopravní zácpě kvůli tomu, aby sis pohrála s kamarádkou. Navíc když jsem na dovolené.“

Dcerka si založila ruce na hrudníku a bojovně našpulila rty. Pohrála s kamarádkou! Tím ji matka urazila.

Archie žvýkal a díval se na svůj odraz v okně.

Clay jedl při řízení. Amanda bude vzteky bez sebe, jestli zahynou při autonehodě kvůli tomu, že ho rozptýlil sendvič s energetickou hodnotou 700 kalorií.

Silnice se ještě zúžily. Na začátku některých příjezdových cest vedoucích od silnice stály stánky farmářů fungující na čestné slovo: nádobky s čerstvými malinami přímo přetékajícími šťávou a dřevěná krabice na pětidolarovky. Všechno to bylo tak zelené, že to člověku připadlo až přitažené za vlasy. Chtělo se vám to všechno ochutnat: vystoupit z auta klesnout na všechny čtyři a zakousnout se přímo do hlíny.

„Pojďme dovnitř pustit trochu vzduchu.“ Clay otevřel všechna okna, čímž vyhnal páchnoucí větry svých dětí. Zpomalil, protože silnice byla vlnitá, svůdná, kývala boky dopředu a dozadu. Značkové poštovní schránky fungovaly stejně jako kdysi cedule tuláků: dobrý vkus, velké bohatství, jděte dál. Stromy byly tak košaté, že člověk vůbec nic neviděl.

Značky varovaly před zvěří: připitomělými jeleny zvyklými na přítomnost lidí. Sebevědomě kráčeli po silnici s šilhajícíma očima, a tudíž poloslepí. Jejich mrtvoly byly vidět všude, ořechově hnědé a posmrtně odulé.

Poté, co projeli zatáčkou, potkali vůz. Když byly Archiemu čtyři, znal by jeho název. Návěs. Obrovský prázdný dopravní prostředek tažený odhodlaným traktorem. Řidič auto jedoucí za sebou naprosto ignoroval: s obdobnou ležérností místní přistupovali ke všem dobře známým invazním druhům a traktor ztěžka překonával kopcovitou silnici. Na domácí statek uhnul až za necelé dva kilometry, a v té chvíli už se Ariadnina nit, nebo kdovíco je to vázalo k vesmírným družicím, přetrhla. GPS neměla ani tušení, kde se nacházejí, proto se museli držet pokynů, které si schopná plánovačka Amanda přepsala do zápisníku. Doleva, pak doprava, pak doleva a ještě jednou doleva, necelý kilometr a půl, pak znovu doleva, tři kilometry, pak doprava, sice nebyli úplně ztracení, zároveň se ale nedalo říct, že by věděli, kde jsou.

2

Dům byl z cihel natřených na bílo, takto přeměněná červená barva působila lákavě. Budova působila staře, ale zároveň vyhlížela nově. Zdála se být pevná a stabilní, ale zároveň lehká. To zřejmě byla součást takzvaného amerického snu, nebo snad nutkání moderní doby; toužit po domě, autě, knize, botách nebo čemkoli, co ztělesňuje zmíněné protiklady.

Tohle místo Amanda našla na Airbnb. Inzerát byl označený jako „Dokonalý únik“. Přátelský tón popisu ji oslovil. Vstupte do našeho nádherného domu a zapomeňte na okolní svět. Předala notebook, který byl dost horký na to, aby jí v břiše vyvolal nádorové bujení, Clayovi. Přikývl a zamumlal cosi nezávazného.

Ale Amanda na dovolené trvala. Díky povýšení jí přidali. A Rose se velmi brzy ztratí v středoškolském opovržení. V tomto prchavém okamžiku byly jejich děti stále ještě zejména dětmi, a to i když už Archie měl skoro metr osmdesát. Amanda si nedokázala ani přibližně vybavit ten vysoký dívčí hlásek, kterým kdysi mluvil, nebo to, jak Rose nosila na boku. Je to sice otřepané, ale co si člověk vybaví na smrtelné posteli? Noc, kdy jste vzali klienty do známého steakbaru na Šestatřicáté ulici a ptali jste se jich na manželky, nebo jak jste s dětmi dováděli v bazénu a ony měly na tmavých řasách kapky chlorované vody?

„Vypadá to dobře.“ Clay vypnul motor auta. Děti si odepnuly bezpečnostní pásy, otevřely dveře a vyskákaly na štěrk, protože byly stejně nedočkavé jako tajná policie před šťárou.

„Nechoďte nikam daleko,“ volala na ně Amanda, i když to byl nesmysl. Neměly kam utéct. Možná do lesa. Měla strach z lymské boreliózy. Zkrátka to byla její obvyklá mateřská technika, jak prosadit svou autoritu. Děti tyto její každodenní nářky už dávno nevnímaly.

Pod Clayovými koženými botami, ve kterých obvykle řídil, zakřupal štěrk. „Jak se dostaneme dovnitř?“

„Měli by mít schránku na klíče.“ Amanda se podívala do telefonu. Nebyl tu signál. Nevedla sem dokonce ani silnice. Dala si přístroj nad hlavu, ale žádná čárka se na něm neobjevila. Tuto informaci si pro jistotu uložila. „Schránka na klíče… na plotě u ohřívače bazénové vody. Kód je šest dva devět dva. Klíč, který je uvnitř, odemyká boční vchod.“

Dům zakrýval pečlivě udržovaný živý plot, na který byl kdosi jistě patřičně hrdý, působil jako sněhový val, jako zeď. Předzahrádku obklopoval bílý laťkový plot, aniž by to působilo kýčovitě. Další plot, tentokrát z pletiva a dřeva, obklopoval bazén, což jistě významně snižovalo pojistné, navíc každý majitel domu dobře věděl, že do podobných rozmařilých zařízení čas od času zabloudí jelen, a když je člověk čtrnáct dnů pryč, utopí se tam, nafoukne a vybuchne do děsuplné břečky. Clay přinesl klíč. Amanda postávala v úžasném, vlhkém odpoledni a naslouchala tomu zvláštnímu, téměř úplnému tichu, o kterém tvrdila, že ve městě je člověk slyšet nemůže. Tady člověk slyší bzučení hmyzu nebo kuňkání žáby, nebo to snad bylo obojí, slyší, jak vítr hýbe listy na stromech, hučení zřejmě letadla nebo sekačky, možná to dokonce byla doprava na dálnici, která vám doléhá k uším, podobně jako vytrvalý hukot oceánu, když jste někde poblíž. Oni však poblíž oceánu nebyli. Ne, ani si to nemohli dovolit, ale málem ho slyšeli, když se o to opravdu snažili, což jim to mírně kompenzovalo.

„A jsme tady.“ Clay odemkl a celkem zbytečně to okomentoval. Občas to dělával, a když se při tom přistihl, vyčítal si to. V domě bylo ticho typické pro drahé domy. To znamenalo, že dům je dokonale vyrovnaný, pevný a všechny vnitřní orgány pracují ve spokojené harmonii. Dýchání centrální klimatizace, neustálá pohotovost drahé lednice, spolehlivá inteligence všech těch digitálních displejů, které v téměř dokonalé synchronicitě odměřují čas. V předem naprogramovanou hodinu se rozsvítí venkovní světla. Tenhle dům v podstatě nepotřebuje žádné obyvatele. Podlahy tu byly z širokých dubových prken vyrobených ze dřeva získaného z bývalé přádelny v Utice. Byly tak dokonale rovné, že ani nevrzly, ani se nezahoupaly. Okna byla tak čistá, že zhruba každý měsíc se nějaký pták přepočítal a skončil se zlomeným krkem na trávníku. Čísi pracovité ruce vytáhly závěsy, zvýšily teplotu na termostatu, vyleštily každý povrch, vysavačem zajely do každé štěrbiny na pohovce, aby posbíraly drobky tortillových čipsů z modré biomouky a ztracený deseticent. „Je to tady pěkné.“

Amanda se zula u dveří; byla zcela přesvědčená o správnosti toho kroku. „Je to nádhera.“ Fotky na internetu vypadaly slibně a rozhodně nezklamaly: lampa visící nad dubovým stolem, kdybyste si v noci náhodou chtěli skládat puzzle. Kuchyňský ostrůvek ze šedého mramoru, kde se člověk úplně viděl, jak hněte těsto. Dvojdřez byl pod oknem vyhlížejícím na bazén. U sporáku byl měděný kohout, takže jste si mohli napustit vodu do hrnce, aniž byste s ním museli hýbat. Majitelé tohoto domu byli dost bohatí na to, aby mohli promyslet každý detail. Amanda bude stát u dřezu a mýt nádobí, zatímco Clay bude venku grilovat, popíjet pivo a dohlížet na děti honící se kolem bazénu.

„Dojdu pro věci.“ Bylo jí jasné, o co mu ve skutečnosti jde; Clay si chce jít zakouřit, protože si myslí, že o tomto jeho zlozvyku ostatní neví.

Amanda se procházela po domě. Byla tu veliká místnost s televizí, za francouzskými okny se rozkládala terasa. Dále tam byly dva menší pokoje, jeden světle a jeden tmavě modrý, mezi nimi stála společná koupelna. Našla komoru s plážovými osuškami, pračkou a sušičkou. K hlavní ložnici vedla dlouhá chodba vyzdobená neutrálními černobílými fotkami s plážovými motivy. Všechno bylo samozřejmě vkusné, ale také důkladně promyšlené: dřevěná krabice na uložení plastové lahve s pracím prostředkem, obrovská lastura s kostkou mýdla ještě v papírovém obalu. Postel v ložnici byla obrovská, takže by se s ní, kdyby ji chtěli nastěhovat do svého bytu ve třetím patře, určitě nevytočili na schodech. Přilehlá koupelna byla celá bílá (dlažba, umyvadlo, ručníky, mýdlo, bílá nádobka s bílými mušličkami), tato nádherná iluze čistoty měla člověku umožnit únik před realitou vlastních exkrementů. Mimořádná stavba, a to pouze za 340 dolarů za den, plus poplatky za závěrečný úklid a vratná kauce. Z ložnice Amanda uviděla, že děti už se převlékly do rychleschnoucích plavek z lycry a ženou se ke klidné modré ploše. Archie byl samá ruka, samá noha, na mírně klenutém hrudníku mu u bradavek rašily chomáče hnědých chloupků; Rose už měla křivky a její tělo bylo měkké a třaslavé, porostlé dětskými chloupky. Jednodílné puntíkaté plavky se jí dole mírně zařezávaly, takže se jí zde lehce rýsovaly stydké pysky. Natěšený jekot, pak s báječným šplouchnutím dopadli do vody. V lesích za nimi ten zvuk něco vyplašil, až se to z víceméně hnědého pozadí zvedlo do vzduchu: dva tlustí krocani, divocí, připitomělí a rozzlobení kvůli tomu, že je vyrušili. Amanda se usmála.

3

Amanda se dobrovolně nabídla, že zajede do obchodu. Kolem jednoho předtím projížděli, tak se vracela stejnou cestou. Jela pomalu s otevřenými okénky.

Obchod byl ledový, jasně osvětlený a s širokými uličkami. Koupila jogurt a borůvky. Koupila krůtí šunku, celozrnný chleba, tu hrubozrnnou hořčici, co má barvu jako bláto, a majonézu. Přidala i brambůrky, tortillové čipsy a sklenici salsy plné koriandru, i když Archie koriandr odmítal pozřít. Dala do košíku i biopárky, levné housky a stejný kečup, jako kupují všichni. Vybrala studené tvrdé citrony, minerálku, vodku Tito’s a dvě lahve červeného za devět dolarů. Koupila špagety, slané máslo a paličku česneku. Koupila slaninu nakrájenou na silné plátky, mouku a javorový sirup za dvanáct dolarů v křišťálové lahvičce připomínající laciný parfém. Koupila půl kila kávy tak aromatické, že byla cítit i přes vakuový uzávěr, k ní přidala kávové filtry velikosti 4 z recyklovaného papíru. Pokud je to pro vás důležité? Pro ni to důležité bylo! Koupila tři balení kuchyňských utěrek, krém na opalování ve spreji a pak taky krém s aloe vera, protože děti zdědily světlou kůži po otci. Vybrala i takové ty luxusní krekry, co dáváte na talířek, když přijde návštěva, pak i krekry Ritz, které chutnaly úplně všem, drobivý světlý čedar, česnekový hummus a trvanlivý salám vcelku, pak karotku, co v balírně čistí tak dlouho, až je velká jako dětské prstíky. Koupila tři balíčky sušenek značky Pepperidge Farm a tři kelímky eticky nezávadné zmrzliny Ben & Jerry’s. Nezapomněla ani na směs na přípravu dortu, kelímek čokoládové polevy s červeným víčkem, protože ji předchozí rodičovské zkušenosti poučily, že za deštivého dne je ideální způsob, jak trávit čas, pečení dortu z prášku. Vybrala dvě zbytnělé cukety, sáček cukrového hrášku, svazek kadeřávku, který byl tak tmavě zelený, až byl skoro černý. Koupila lahev olivového oleje, krabici donutů s posypkou, trs banánů a sáček bělomasých nektarinek, pak také dvě plastové vaničky jahod, dvanáct hnědých vajec, plastovou krabičku s předepraným špenátem, plastovou mističku oliv, rajčata starých odrůd zabalená do celofánu, žíhaná zelená a výrazně oranžová. Koupila kilo a půl mletého hovězího a dvě balení bulek na hamburgery s pomoučenými spodními stranami. K nim přidala lahvičku místní nakládané zeleniny. Koupila čtyři avokáda, tři limetky a svazeček koriandru, i když Archie koriandr odmítal pozřít. Ten nákup vyšel na víc než dvě stě dolarů, ale vůbec to nevadilo.

„Budu potřebovat pomoct.“ Muž, který jí každou zakoupenou položku dával do hnědých papírových sáčků, možná chodil na střední, ale možná taky ne. Měl hnědé vlasy a na sobě žluté triko, působil tak nějak hranatě, jako by ho vytesali z dřevěného hranolu. Když sledovala jeho ruce při práci, něco se v ní probudilo, ale to už se o dovolených stává, člověk je tak nějak víc nadržený, všechno mu připadá možné, život se naprosto liší od toho, co prožíváte normálně. Z ní, Amandy, se mohla stát svůdná matka, co na parkovišti saje rozpálený jazyk tohoto postadolescenta. Nebo zkrátka může zůstat další ženou z velkého města, co tu utratila moc peněz za jídlo.

Ten chlapec, nebo už to možná byl muž, dal sáčky do vozíku a následoval Amandu na parkoviště. Celý nákup jí naložil do kufru a ona mu za to dala pětidolarovku.

Pak seděla v autě s nastartovaným motorem a kontrolovala, jestli je tu signál. Nato ji zaplavily endorfiny, protože jí naráz dorazila spousta e-mailů – od Jocelyn, Jocelyn, Jocelyn, ředitele agentury, od jednoho z klientů, dva e-maily, které hlavní projektový manažer posílal všem zaměstnancům – bylo to asi stejně vzrušující jako její erotická touha po chlapci, co balil nákupy.

V kanceláři se nedělo nic důležitého, ale ulevilo se jí, že teď už to ví jistě a nemusí se trápit tím, jestli to náhodou není naopak. Pak si zapnula rádio. Písnička, co v něm hráli, jí byla povědomá. Zastavila na benzince a koupila Clayovi krabičku cigaret Parliament. Vždyť jsou přece na dovolené. Večer, po grilovaných hamburgerech, hotdozích a cuketě, po miskách zmrzliny ozdobené rozdrobenými sušenkami a třeba i plátky jahod, si možná zašukají – nebudou se milovat, to dělají doma, na dovolené se šuká, až je člověk upocený a vlhký v úplně cizím povlečení značky Pottery Barn. Pak půjdou ven, vklouznou do vyhřívaného bazénu, nechají se omýt vodou, oba si dají cigaretu a budou se bavit o tom, o čem si lidé povídají po tolika letech manželství: o penězích, dětech a horečnatých snech o nemovitostech. (Nebylo by pěkné, kdyby někdy mohli mít podobný dům?) Nebo nebudou mluvit o ničem, což je další z radostí dlouholetého manželství. Budou se dívat na televizi. Jela zpátky k domu z natřených cihel.

4

Clay si ovázal ručník kolem pasu. Pohyb při otevírání dvojitých dveří působil majestátně. Uvnitř byl chládek a venku horko. Stromy byly prořezané tak, aby nevrhaly stín na bazén. Ze všeho toho slunce se člověku točila hlava. Jeho vlhké nohy nechávaly na dřevěných prknech stopy. Za chvilku se vypařily. Clay prošel kuchyní a ven vyšel bočním vchodem. Vytáhl z přihrádky auta cigarety a šklebil se, protože ho do chodidel bodal štěrk. Posadil se na trávník do stínu stromu a kouřil. Měl by cítit výčitky, ale tabák byl základem tohoto národa. Kouřením člověk zachovával pouto s minulostí! Byl to vlastenecký čin, minimálně kdysi, stejně jako vlastnictví otroků a zabíjení indiánů.

Bylo příjemné sedět takhle venku polonahý, když vám slunce a vzduch na kůži připomínaly, že jste jen další člen živočišné říše. Klidně tu mohl sedět nahý. Kolem nebyly žádné domy ani jiné známky toho, že by tu žili další lidé, až na farmářský stánek necelý kilometr odsud. Bývaly doby, kdy se před sebou nestyděli. Archie byl jen hromádka kostí a smíchu a koupal se s rodiči ve vaně, ale z toho zkrátka vyrostete, pokud tedy zrovna nepatříte k hippies.

Neslyšel děti dovádějící v bazénu. Dům, který je odděloval, nebyl velký, ale stromy jejich hluk pohlcovaly jako vata krev. Clay si připadal bezpečně, rozmařile a chráněně, hradba živého plotu držela okolní svět dál od něj. I když tam neviděl, dokázal si živě představit Amandu na nafukovacím lehátku, jak předstírá důstojnost (což je v podobné situaci dost náročné: dokonce i kachny někdy vypadají směšně, protože vzdouvání vody zkrátka neumožňuje zachovávat eleganci) a čte si Elle. Clay si rozvázal ručník a položil se. Tráva ho šimrala do zad. Zíral na oblohu. Aniž by nad tím nějak přemýšlel – i když na to vlastně zároveň myslel – zabloudila jeho ruka do plavek značky J. Crew a začala si hrát s penisem, který byl po pobytu ve vodě celý studený a plachý. O dovolené člověk bývá nadržený.

Clay si připadal lehce, bez jakýchkoli omezení, i když se nenechával příliš omezovat ani za normálních okolností. Měl napsat recenzi knihy do literární sekce New York Times, proto si s sebou vzal notebook. Musí napsat jen devět set slov. Za pár hodin všechny uloží, naplní si sklenku vodkou s ledem, posadí se do půl těla nahý na terasu, notebook bude svítit do noci, on si zakouří, v hlavě se mu začnou rodit myšlenky a rychle se přelijí do devíti set slov. Clay byl sice pracovitý, ale zároveň také (což si moc dobře uvědomoval) trochu liknavý. Stál o to, aby ho požádali o napsání recenze do literární sekce New York Times, zároveň však vůbec neměl chuť do práce.

Clay sice měl na univerzitě definitivu a Amanda vedoucí funkci ve firmě, ale dokonalé rovné podlahy a centrální klimatizaci si rozhodně dovolit nemohli. Klíčem k úspěchu je mít rodiče, kteří také uspěli. Ale aspoň teď mohou týden předstírat, že podobný dům vlastní. Jeho penis se vztyčil ke slunci jako v jógovém pozdravu, poskočil a pak ztuhl vlivem přitažlivosti domu. Mramorové pracovní desky, myčka značky Miele, a Clay z toho měl erekci, penis se mu vznášel nad břichem jako střelka kompasu.

Provinile uhasil cigaretu. Vždycky u sebe měl mentolové pastilky nebo žvýkačku. Pak si ručník znovu uvázal kolem pasu a zašel do domu. Odpadkový koš vyjel na kolejničkách pod pracovní deskou. Clay dal nedopalek pod vodu (aby se mu náhodou nepodařilo dům podpálit) a pak ho hodil do odpadků. Ve skleněném dávkovači u dřezu bylo citronové mýdlo. Z okna viděl na svou rodinu. Rose byla zabraná do nějaké hry. Archie dělal shyby na skokanském prkně, zvedal své kostnaté tělo k obloze a ramena měl narůžovělá jako nedovařené maso.

Když se někdy díval na rodinu, zaplavovala ho touha něco pro ně udělat. Postavím vám dům, upletu svetr, zkrátka všechno, co je třeba. Pronásledují vás vlci? Udělám z vlastního těla most, abyste tu rokli mohli překonat. Na ničem jiném mu nezáleželo, ale oni to samozřejmě nechápali, protože takový už byl úděl rodičů. Clay v rádiu naladil baseballový zápas, i když ho baseball vůbec nezajímal. Popis hry ho uklidňoval, jako by mu předčítali pohádku. Vysypal do velké mísy dva balíčky masa – Archie si určitě dá tři hamburgery – nakrájel bílou cibuli, promíchal ji s masem, přidal sůl a mletý pepř, pak i worcestrovou omáčku, tak trochu jako kdyby si na zápěstí nanášel kapku parfému. Z masa vytvaroval hamburgery a vyrovnal je na talíř. Pak nakrájel čedar a rozpůlil bulky. Ručník mu sklouzával z pasu, tak si omyl ruce od syrového masa a pevněji si ho utáhl. Do skleněné mísy nasypal brambůrky a všechno to jídlo donesl ven. Každý krok mu připadal tak dokonale známý, jako by v téhle kuchyni připravoval letní večeře celý svůj život.

„Večeře bude za chvilku,“ zavolal na ně. Nikoho to nezajímalo. Clay pustil plyn, pak ho zapálil dlouhým zapalovačem. Polonahý pracoval se syrovým masem a připadal si jako pračlověk, jako nějaký dávno zapomenutý předek. Kdo mohl tvrdit, že na stejném místě skutečně nestál? Před několika tisíciletími nebo možná jen staletími polonahý Irokéz v bederní roušce prohrabával oheň, aby si krev jeho krve mohla pochutnat na mase. Ta myšlenka ho pobavila.

5

Jedli na terase, zabalení do ručníků pestrých barev a s papírovými ubrousky zašpiněnými od kečupu. Hamburgery velikosti hokejových puků uvnitř nadýchaných bulek. Nakyslé kouzlo brambůrků s octovou příchutí bylo neodolatelné zvlášť pro Rose. Na bradě měla drobečky a mastnotu. Amanda byla šťastná, že Rose ještě trochu zůstává holčička. Její mysl byla jedna věc, ale pro její tělo platilo něco úplně jiného: zřejmě to bylo těmi hormony v mléce, potravním řetězci, vodě, vzduchu nebo bůhví v čem.

Bylo takové vedro, že rodiče dokonce ani nenutili děti, aby se šly osprchovat, nechali je povalovat na pohovce s kostkovaným čalouněním, Archie byl štíhlý, Rose bujná: viditelná žebra a seskupení znamének, lokty s dolíčky a ochmýřená brada. Rose se chtěla dívat na nějaký animák, Archie to sice nechtěl přiznat, ale animáky ho uklidňovaly – jako by smutnil po ztraceném dětství. Ve studeném vzduchu ochlazovaném klimatizací mu naskočila husí kůže, neznámá pohovka byla měkká, jeho mysl a ústa nějak ztuhlé a zpomalené z horkého počasí a vší té námahy. Byl moc unavený na to, aby si šel pro další hamburger, který na něj vychladlý a zalitý kečupem čekal na lince, kde ho předtím jedl vestoje a chladná podlaha ho studila pod nohama. Za chvilku, pomyslel si, ale jeho tělo ho přemlouvalo, protože bylo vyhladovělé po všech těch hodinách v bazénu a předchozích hodinách prosezených v autě. Ovšem jeho tělo teď bylo vyhladovělé vlastně pořád.

Amanda se šla osprchovat. Sprcha byla připevněná ke stropu a kapky vody, které na ni dopadaly, připomínaly déšť. Nastavila ji na co možná nejvyšší teplotu, aby se zbavila zbytků krému na opalování. Ten přípravek jí vždy připadal mírně jedovatý, proto trocha opatrnosti neuškodí. Vlasy neměla ani dlouhé, ani krátké, nenosila ofinu, takže vypadala velmi mladě, což se v kancelářském prostředí tak úplně nevyplácelo. Soupeřily tu spolu dvě podoby marnivosti – touha vypadat seriózně a zároveň mladistvě. Amanda věděla, že vypadá přesně taková, jaká je. Člověk to na ní viděl už zdálky. Její postoj a gesta, oblečení a vzhled, všechno to prozrazovalo, kým ve skutečnosti je.

Její tělo ještě bylo prohřáté od slunce. Voda v bazénu byla jako vlažná koupel, takže se v něm až tak úplně neosvěžila. Amandiny údy byly ztěžklé a unavené. Nejradši by si lehla a rychle usnula. Prsty jí po těle bloudily na místa, kde se cítily nejlépe, nešlo jim však o žádné potěšení, spíš o racionální činnost: o potvrzení, že ona, její ramena, bradavky, lokty a všechno ostatní, skutečně existují. Je to zázrak, mít své vlastní tělo. A účelem dovolené je vrátit se do něj.

Amanda si omotala vlasy bílým ručníkem jako žena v jistém druhu filmů. Natřela si kůži tělovým mlékem a natáhla si volné bavlněné kalhoty, které si v létě do postele oblékala nejraději, a volné triko s logem, které už pro ni vůbec nic neznamenalo. Bylo těžké udržet v patrnosti původ veškerého jejich hmotného majetku. Látka trika byla tak ošoupaná, že se leskla. Připadala si plná energie, jestli ne úplně sexy, rozhodně oplývající sexualitou; příslib už pro ni byl důležitější než samotný akt. Stále ještě ho milovala, to bezesporu, a on její tělo dobře znal – vždyť spolu byli osmnáct let, samozřejmě že ho znal – ale taky byla jenom člověk a vůbec by jí nevadilo nějaké to zpestření.

Nakoukla dveřmi do obýváku. Děti na pohovce vypadaly jako omámené, vykrmené odalisky. Manžel se díval do telefonu.

„Za dvacet minut spát.“ Amanda se významně podívala na Claye a pak za sebou zavřela. Stáhla si kalhoty a vklouzla do chladného perkálového povlečení. Nezatáhla závěsy – jen ať se všichni ti jeleni, sovy a přihlouplí nelétaví krocani dívají – jen ať obdivují Clayovy stále ještě vypracované zádové svaly (dvakrát týdně chodil veslovat do Newyorského sportovního klubu), do kterých tak ráda bořila prsty a čichala příjemný pach jeho podpaží, zatímco si užívala, jak ji zkušeně laská jazykem.

Dům byl příliš daleko od světa na to, aby tu byl signál, ale měli tu wi-fi s neskutečně složitým heslem (018HGF234-WRH357XIO), zřejmě, aby se k nim načerno nepřipojili jeleni, sovy a ti připitomělí krocani. Klepala na sklo a přeříkávala si heslo, jako by pracovala se spiritistickou tabulkou nebo růžencem, pak se přístroj připojil a jí začaly chodit e-maily jeden za druhým. Jednačtyřicet! Připadala si tak nepostradatelná, tolik jim chyběla, tak ji milovali.

Na soukromém účtu zjistila, kde je výprodej, že ten čtenářský klub, do kterého se chtěla zapojit, už plánuje podzimní setkání, že v New Yorkeru píšou o jakémsi bosenském filmaři. Na pracovní účet jí přišly dotazy, názory, lidé stáli o Amandinu účast, její vyjádření, radu. Všichni dostali její přátelské, ale důrazné upozornění, že je na dovolené, ale svůj slib, že se jim ozve hned po návratu, okamžitě porušila. Ne, tohle nedělej. Ano, tomu pošli e-mail. Zeptej se toho a toho na to a to. Musí si zapamatovat, že tuhle záležitost s tímhle člověkem je třeba ještě dořešit.

Začala ji brnět ruka, protože v ní tak dlouho držela svůj příliš malý telefon. Převalila se na břicho, povlečení už bylo zahřáté od jejího těla, proto teď na přirození cítila své vlastní teplo. Podobné převalování v posteli vlastně představovalo druh masturbace. Připadala si čistá a byla připravená se zašpinit, ale pročítala si e-maily, dokud k ní konečně nedorazil Clay, který byl cítit potajmu vykouřenou cigaretou a kousky citronu, co měl ve vodce.

V horké sprše jí páteř změkla, jako když necháte máslo v teple. Občasné lekce jógy ji přiměly věnovat větší pozornost svým kostem. Tak je nechala povolit. Tolik se uvolnila, že dokonce ustoupila od svého obvyklého odhodlání odmítat ty nejšpinavější praktiky. Nechala ho, aby jí hnětl vlasy a přidržoval jí hlavu pevně, ale jemně u polštáře. Její hrdlo bylo průchod, prázdné místo, které je třeba zaplnit. Dovolila si sténat hlasitěji, než by možná sténala doma, protože mezi nimi a dětskými pokoji vedla dlouhá chodba. Pohupovala boky dozadu a nahoru, aby šla naproti jeho ústům, a později, i když jí to připadalo jako věčnost, ve skutečnosti to bylo jen dvacet minut, vzala jeho ochabující penis do úst a vychutnávala si chuť vlastního těla.

„Ježíšikriste,“ lapal po dechu Clay.

„Musíš přestat kouřit.“ Bála se srdeční příhody. Nejsou zas tak mladí. Každá matka přemýšlí o ztrátě svého dítěte; už jí nezbývalo dost prostoru na to, aby dumala i nad případnou ztrátou manžela. Znovu by se zamilovala, řekla si. Byl dobrý manžel.

„Přestanu.“ Clay to však nemyslel vážně. Už takhle bylo v životě až příliš málo potěšení.

Amanda se postavila, protáhla se, byla spokojeně ulepená a taky by si nejradši zakouřila; účinky cigarety by jí umožnily získat odstup od toho, co právě dělali, což po sexu potřebujete, i když se milujete s nejbližším člověkem. To jsem přece nebyla já! Otevřela dveře a noc byla až neuvěřitelně plná zvuků. Cvrčci, nebo co to bylo za hmyz, různé možná až zlověstné kroky v suchém listí za trávníkem, nenápadný větřík, který vším pohyboval, snad bylo slyšet dokonce i to, jak roste okolní vegetace, slabé vrz vrz prodlužujících se stébel trávy, tepání v dubových listech plných chlorofylu.

Amanda měla pocit, jako by je někdo sledoval, ale nikdo tu přece nebyl, ne? Při té myšlence se bezděčně otřásla a pak se vrátila do dospělé iluze bezpečnosti.

Oba dva nazí jako neandertálci přeběhli přes terasu, jediné světlo, které tam dopadalo, byl tenký proužek pronikající ven skrz skleněné dveře. Clay zvedl kryt vířivky a oba se ponořili do pěny. Pára mu zamlžila brýle a v obličeji se mu objevil spokojený smyslný úsměv. Její oči si zvykly na tmu. Jeho světlé tělo se v ní vyjímalo. Viděla ho takového, jaký byl, ale stejně ho milovala.

6

Nikdo nekoupil cereálie. Archie měl zájem o jejich specifickou chuť, nešlo mu o hutnost průmyslově zpracovaných zrn, která dostatečně změkla v mléce. Zívl.

„Promiň, človíčku. Udělám ti omeletu.“ Jeho otec měl takový pitomý zvyk, že se snažil být ten nejlepší snídaňový kuchař. I když vařil dobře – vždycky toust namazal máslem a pak ho vrátil do toustovače, dokud nezměkl tak, až to vypadalo, že už ho někdo předžvýkal – bylo trochu smutné, že tolik toužil po tom, aby ho za to ocenili.

Amanda mazala Rose záda krémem na opalování. Měli puštěnou televizi, ale nikdo se na ni nedíval. Otřela si ruce o holá stehna a pak lahvičku vrátila do kosmetické taštičky. „Rose, ty si bereš tři knížky? Na jedno odpoledne na pláži?“

„Budeme tam přece celý den. Co když nebudu mít co číst?“

„Ta taška je už takhle hrozně těžká…“

Rose nekňourala úmyslně, ale prostě se to tak nějak stalo.

„Tak je dej do téhle tašky.“ Clay se domníval, že dceřina láska ke čtení na rodinu vrhá dobré světlo. „Archie, mohl bys tuhle tašku vzít?“

„Musím do koupelny.“ Archie postával před zrcadlem. Měl na sobě triko na lakros, u kterého si odstřihl rukávy, protože chtěl, aby mu byly vidět svaly. Když si je prohlížel, byl s tím pohledem velmi spokojený.

„Tak si pospěš,“ volal Clay na syna. Podráždění, které se dožadovalo odpočinku.

„Sbalila jsem oběd a vodu. A deku a ručníky.“ Amanda ukazovala na tašky a byla si jistá, že stejně něco zapomenou, i kdyby to naplánovali sebelíp.

„Vezmu to, vezmu.“ Tiše zabrumlal Ježíši, což od něj byla v podstatě automatická reakce. Archie zvedl tašku, kterou mu otec nechal u pohovky. Nevážila vůbec nic! Byl tak silný.

Rodina vypochodovala ven, naložila věci a připoutala svá těla. GPS chroustala, ale nedokázala najít samu sebe, je ani zbytek světa. Bez velkého přemýšlení našel Clay cestu zpátky na dálnici a družice si je znovu vzala pod ochranný dohled. Dálnice se stáčela na most, který zdánlivě nevedl nikam, ale ve skutečně mířil k okraji Ameriky. Dorazili na prázdné parkoviště (bylo ještě brzy) a zaplatili pět dolarů puberťákovi v khaki uniformě, který vypadal, jako by byl z písku – zlaté kudrny, pihy, opálená pleť a zuby připomínající bílé lastury.

Z parkoviště vedl tunel na pobřeží kolem parku, kde se stožáry tyčily jako sekvoje a vlajky mnoha států se plácaly v oceánském větru.

„Co to je?“ vyhrkl Archie a zněl opovržlivě, i když tak znít nechtěl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nechte svět za sebou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.