Brit Bennett

POLOVINA TEBE

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

Copyright © 2020 by Brittany Bennett

Translation © Irena Steinerova, 2021

ISBN 978-80-249-4569-9

Mé rodině

Část I.

ZTRACENÁ DVOJČATA

(1968)

1

V to ráno, kdy se jedno ze ztracených dvojčat vrátilo do Mallardu, běžel Lou LeBon oznámit tu novinu do bistra, a ještě dnes, mnoho let poté, všichni vzpomínají na ten šok, když uřícený Lou vrazil do prosklených dveří, celý bez dechu, s košilí propocenou kolem krku z toho vypětí. Rozespalí hosté se kolem něj s povykem sesypali, deset nebo tak, ačkoli někteří další později lhali, že tam byli také, aby to vypadalo, že se aspoň pro jednou stali svědkem něčeho doopravdy vzrušujícího. V tom malém farmářském městečku se totiž nikdy nic překvapivého nedělo, rozhodně ne od chvíle, co zmizela Vignesova dvojčata. Ale toho rána v dubnu 1968 Lou cestou do práce zahlédl Desiree Vignesovou, jak kráčí po Partridge Road s koženým kufříkem v ruce. Vypadala nachlup stejně, jako když v šestnácti odjížděla – pořád světlá, s pokožkou odstínu navlhlého písku. Její rovné tělo bez boků mu připomínalo třtinu v poryvu větru. Spěchala se skloněnou hlavou a – tady Lou jako správný šoumen udělal dramatickou pauzu – držela za ruku holčičku, sedmi- nebo osmiletou, černou jako tér.

„Modročernou,“ dodal. „Jako kdyby přiletěla rovnou z Afriky.“

Vaječné bistro u Loua se rozhlaholilo tuctem různých debat. Kuchař pochyboval, jestli to vůbec byla Desiree, protože Louovi mělo být v květnu šedesát a z ješitnosti odmítal nosit brýle. Servírka tvrdila, že určitě ano – vždyť Vignesovic holky by poznal i slepý, a ta druhá to rozhodně být nemohla. Hosty, kteří mezitím zapomněli na kukuřičnou kaši a vejce na pultě, teď nezajímala ta dávná vylomenina sester Vignesových – co je ale proboha zač to tmavé děcko? Mohlo by snad být Desireeino?

„Koho jinýho by asi tak bylo?“ mínil Lou. Vytáhl ze zásobníku hrst ubrousků a otřel si vlhké čelo.

„Třeba se ujala nějakýho sirotka.“

„Ňák si neumím představit, jak by Desiree mohla zplodit něco tak černýho.“

„Připadá ti snad Desiree jako ten typ, co si k sobě veme sirotka?“

Ovšemže nepřipadala. Byla to sobecká holka. Jestli si o Desiree něco pamatovali, tak tohle, a většina z nich si toho o moc víc nevybavovala. Sestry byly pryč už čtrnáct let, skoro tak dlouho, co je lidi znali. Zmizely rovnou z postele po tancovačce konané na Den otce zakladatele, zatímco jejich matka spala na druhém konci chodby. Jedno ráno se dvojčata ještě mačkala před zrcadlem v koupelně, čtyři stejné holky piplající se s účesem. Druhý den byla postel prázdná, přehoz natažený jako kdykoli jindy, napnutý, když stlala Stella, varhánkovitý, když byla řada na Desiree. Všichni ve městě po nich celé dopoledne pátrali, volali na ně po lesích, pošetile si lámali hlavu, jestli je někdo neunesl. Jejich náhlé zmizení připomínalo biblické vytržení na nebesa; celý Mallard zanechaný na zemi jako hříšníci.

Pravda samozřejmě nebyla ani tragická, ani mystická; dvojčata se brzy vynořila v New Orleansu, sobecké holky utíkající před zodpovědností. Určitě dlouho pryč nezůstanou. Městský život je omrzí. Dojdou jim peníze i drzost a zkroušeně se objeví u mámy na prahu. Dvojčata se však už nikdy nevrátila. Namísto toho se po roce rozprchla každá jinam, jejich život se rozdělil stejně rovnoměrně jako kdysi jejich společné vajíčko. Ze Stelly se stala běloška a Desiree se vdala za toho nejčernějšího chlápka, jakého našla.

Teď se vrátila zpátky, bůhvíproč. Možná z touhy po domově. Po všech těch letech se jí zastesklo po mámě, nebo se chtěla pochlubit tou svou černou dcerou. V Mallardu by si nikdo nikoho tmavého nevzal. Nikdo se odsud taky nestěhoval, jenže to Desiree porušila už dávno. Ovšem vdát se za tmavého muže a táhnout jeho modročerné děcko přes celé město, to už bylo přece jen trochu moc.

Hlouček lidí ve Vaječném bistru u Loua se rozptýlil, kuchař si nasadil síťku na vlasy, servírka počítala na stole nikláky, chlapi v pracovních kombinézách hltali kafe, než vyrazí do rafinérky. Lou se opřel o šmouhatou výlohu a zíral ven na ulici. Měl by zavolat Adele Vignesové. Nezdálo se mu fér, aby ji takhle přepadla vlastní dcera, po tom všem, čím si v životě prošla. A ještě s tím tmavým děckem. Prokristapána. Natáhl se po sluchátku.

„Myslíš, že se tu chystají zůstat?“ zeptal se kuchař.

„Kdoví? Byla ale v pěkným kalupu,“ konstatoval Lou. „Bůhví, kam tak spěchala. Přehlídla mě jako lány, ani nezamávala nebo něco.“

„Nafrněná. Jakej ta má důvod bejt nafrněná?“

„Panenko na nebi,“ řekl Lou. „Jaktěživ jsem neviděl tak černý děcko.“

Bylo to zvláštní město.

Mallard, pojmenovaný po druhu divokých kachen zvaných též polák proužkozobý, které žily v rýžových polích a na mokřadech. Město, které jako každé jiné bylo spíš myšlenkou než místem. Ta myšlenka napadla Alphonse Decuira v roce 1848, když stál uprostřed polí cukrové třtiny zděděných po otci, který chlapce kdysi vlastnil. Otec byl teď mrtvý a náhle svobodný syn zatoužil vybudovat na těch lánech půdy něco, co přetrvá staletí. Město pro lidi jako on, kteří nebudou nikdy uznáni za bílé, ale přitom odmítají, aby se s nimi zacházelo jako s černochy. Město třetího druhu. Matka, ať je jí země lehká, jeho světlou pokožku nesnášela; když byl malý, vyháněla ho na slunce a zapřísahala ho, ať se opálí. Možná proto začal snít o tom městě. Světlá pleť, tak jako všechno, co se dědí za vysokou cenu, byla ojedinělým darem. Oženil se s mulatkou ještě světlejší než on. Čekala jejich prvního potomka a on si představoval děti dětí jejich dětí, čím dál světlejší, jako šálek kávy, neustále ředěné smetanou. Dokonalejší černoši. Každá generace bledší než ta předchozí.

Brzy se připojili další. Brzy se myšlenka nerozlučně prolnula s místem a zvěst o Mallardu se šířila po celé farnosti svatého Landerika. Barevní si o něm šuškali, přemýšleli o něm. Běloši nemohli uvěřit, že skutečně existuje. Když byl v roce 1938 postaven kostel svaté Kateřiny, diecéze tam vyslala mladého kněze z Dublinu, který po příjezdu dospěl k přesvědčení, že zabloudil. Neříkal snad biskup, že Mallard je město barevných? Co je to ale potom za lidi, kteří tu chodí po ulicích? Plavovlasí a blond a zrzaví, ti nejtmavší sotva snědší než Řekové? Tohle jsou ti lidé, které v Americe považují za barevné, to tyhle se běloši snaží separovat? Jak je ale vůbec rozeznají od sebe?

Když se narodila dvojčata Vignesova, Alphonse Decuir byl už dávno po smrti. Jeho pra-pra-pravnučky však chtě nechtě nesly jeho odkaz. Dokonce i Desiree, která se ofrňovala nad každým piknikem na Den otce zakladatele, která ve škole při každé zmínce o zakladateli otráveně obracela oči v sloup, jako by s tím vším neměla vůbec nic společného. Právě tohle po zmizení dvojčat všem utkvělo v paměti. Jak Desiree nikdy nechtěla patřit do města, kde se narodila. Jak si myslela, že zahodit minulost je stejně snadné jako setřást cizí ruku z ramene. Člověk může utéct z města, ale před vlastní krví neuteče. Vignesova dvojčata se z nějakého důvodu domnívala, že dokážou obojí.

A přesto, kdyby se Alphonse Decuir mohl projít po městě, které si kdysi sám vysnil, byl by při pohledu na své pra-pra-pravnučky nadšený. Dvojčata se smetanovou pokožkou, oříškově hnědýma očima, vlnitými vlasy. Obdivoval by je v němém úžasu. Dítě, maličko dokonalejší než rodiče. Co může být na světě báječnějšího?

———

Dvojčata Vignesova zmizela 14. srpna 1954, hned po tancovačce na Den otce zakladatele, což, jak všem později došlo, měly sestry celou dobu v plánu. Stella, ta chytrá, předpokládala, že pozornost města bude rozptýlená. Lidé opilí sluncem po dlouhém grilování na náměstí, kde bude Willie Lee, místní řezník, udit žebírka a hovězí hrudí a pálivé klobásky. Pak proslov starosty Fontenota, otec Cavanaugh požehná jídlu, netrpělivé děti budou tajně oždibovat křupavou kuřecí kůžičku z talířů v rukou modlících se rodičů. Dlouhé odpolední oslavy za doprovodu kapely a večer zakončený zábavou ve školní tělocvičně, odkud budou dospělí klopýtat domů, rozkurážení rumovým punčem Trinity Thierryové; těch pár hodin strávených v tělocvičně v nich probudí jejich mladší já.

Každého jiného večera by Sal Delafosse mohl vykouknout z okna a uviděl by dvě dívky, kráčející ulicí za svitu měsíce. Adele Vignesová by zaslechla vrzání prken v podlaze. Dokonce i Lou LeBon by při zavíračce mohl dvojčata zahlédnout skrz zamlženou výlohu bistra. Na Den otce zakladatele však Vaječné bistro u Loua končilo dřív. Sal náhle pookřál a ukolébal se ke spánku se svou ženou. Adele si po několika kalíšcích rumového punče schrupla a zdálo se jí, jak tančí s manželem na srazu absolventů školy. Nikdo si nevšiml, že se dvojčata vytratila, přesně jak měly dívky v úmyslu.

Ten nápad ovšem nepocházel ze Stelliny hlavy – byla to Desiree, kdo během toho posledního léta rozhodl, že po pikniku utečou. Což by asi nemělo nikoho překvapit. Copak už celé roky nevykládala každému, kdo jí byl ochoten dopřát sluchu, jak se už nemůže dočkat, až z Mallardu vypadne? Většinou to říkala Stelle, která ji vždycky vyslechla s trpělivostí dívky dávno zvyklé naslouchat bludům. Opustit Mallard připadalo Stelle stejně fantastické jako odletět do Číny. Teoreticky možné, což ovšem neznamenalo, že by si vůbec dokázala představit, jak to někdy sama uskuteční. Desiree ale vždycky fantazírovala o životě mimo jejich malé farmářské městečko. Když si dvojčata zašla do kina v Opelousasu na film Prázdniny v Římě, Desiree sotva slyšela dialogy kvůli ostatním barevným dětem na balkoně, hlučným a znuděným, které se bavily házením popcornu na bělochy sedící dole. Ona se však tiskla k zábradlí jako zhypnotizovaná a představovala si samu sebe, jak klouže nad oblaky do nějakého vzdáleného města jako Paříž nebo Řím. Nikdy nebyla ani v New Orleansu, pouhé dvě hodiny odtud.

„Všude tam akorát vládne divočina,“ říkávala jí vždycky matka, což Desireeinu touhu odejít samozřejmě jen násobilo. Dvojčata znala dívku jménem Farrah Thibodeauxová, která před rokem uprchla do města, a vypadalo to úplně jednoduše. Jak těžké může být odejít, když to dokázala i Farrah, o pouhý rok starší než ony? Desiree si představovala, jak uteče do velkoměsta a stane se herečkou. V životě hrála jen v jedné hře – Romeo a Julie v deváté třídě –, když ale tenkrát stanula uprostřed jeviště, na vteřinu jí připadalo, že Mallard možná není to nejnudnější město v Americe. Spolužáci jí bouřlivě tleskali, Stella se ztrácela v přítmí tělocvičny a Desiree se pro jednou cítila jen sama sebou, ne jako dvojče, ne jako jedna polovina neúplné dvojice. Jenže příští rok ji o roli Violy ve Večeru tříkrálovém připravila starostova dcera, jejíž otec škole na poslední chvíli poskytl štědrý finanční dar. Desiree celý večer trucovala v zákulisí, a zatímco rozzářená Mary Lou Fontenotová mávala obecenstvu, svěřila se sestře, že se už nemůže dočkat, až z Mallardu odejde.

„To říkáš pořád,“ opáčila Stella.

„Protože je to pořád pravda.“

Ale nebyla, ne tak docela. Nedalo se říct, že by Mallard tolik nenáviděla, spíš ji deptalo, jak je malý. Celý život šlapala po stejných prašných ulicích, ryla své iniciály zespoda do školní lavice, kde kdysi sedávala její matka a kde budou jednoho dne sedět její děti a ohmatávat prsty rýhy, které tam vyškrábala. Škola byla odjakživa ve stejné budově, všechny třídy pohromadě, takže ani postup na mallardskou střední jí nepřipadal jako nějaký pokrok, pouze přesun přes chodbu. Tohle všechno by ještě možná dokázala překousnout, nebýt té všeobecné posedlosti světlou kůží. Syl Guillory s Jackem Richardem se v holičství dohadovali, čí žena je světlejší, matka na ni neustále ječela, ať si nezapomene nasadit klobouk, lidi věřili nejrůznějším hloupostem, třeba že pití kafe nebo konzumace čokolády v těhotenství může způsobit, že dítě ztmavne. Její otec byl tak světlý, že když mu za chladného rána otočila zápěstí, viděla modré žíly. Stejně to ale nebylo k ničemu, když si pro něj přišli ti běloši, tak proč by jí po tom všem mělo záležet na světlé pokožce?

Dneska už si ho sotva pamatovala; trochu ji to děsilo. Život předtím, než zemřel, jí připadal jen jako příběh, který jí někdo vyprávěl. Časy, kdy máma nevstávala za svítání a nechodila uklízet domy bělochů, ani si nebrala na víkend praní navíc, takže neměly přes obývák cikcak natažené šňůry na prádlo. Dvojčata se ráda schovávala za prošívanými dekami a prostěradly, dokud si Desiree neuvědomila, jak ponižující je mít domov neustále plný cizího špinavého prádla.

„Kdyby to byla pravda, tak bys s tím něco udělala,“ prohlásila teď Stella.

Byla vždycky tak praktická. Stella si pokaždé v neděli večer vyžehlila oblečení na celý týden, na rozdíl od Desiree, která každé ráno lítala po domě, hledala čisté šatstvo a narychlo dopisovala úkoly do sešitů zahrabaných na dně školní tašky. Stella měla školu ráda. Už od školky dostávala ty nejlepší známky z počtů a ve druhém ročníku střední školy jí paní učitelka Beltonová dokonce dovolila odučit několik hodin na nižším stupni. Dala Stelle ohmatanou učebnici aritmetiky z dob svých vlastních studií na Spelman College a Stella pak celé týdny ležela na posteli a snažila se rozluštit podivné znaky a dlouhé řetězce čísel uhnízděné v závorkách. Desiree v té knize jednou zalistovala, ale rovnice se klenuly po stránkách jako nějaký starověký jazyk. Stella jí tu knihu vytrhla z ruky, jako by ji Desiree pouhým pohledem nějak poskvrnila.

Stella se jednoho dne chtěla stát učitelkou na Mallardské střední škole. Pokaždé, když si však Desiree představila svou vlastní budoucnost v Mallardu, život probíhající ve věčně stejných kolejích, měla pocit, jak jí cosi chňapá po krku. Když se zmínila o odchodu, Stella o tom nikdy nechtěla ani slyšet.

„Nemůžeme opustit mámu,“ opáčila vždycky a Desiree zkroušeně zmlkla. Už toho ztratila tolik,nebylo nikdy nutné dodávat.

Poslední den desáté třídy matka přijela z práce a oznámila, že dvojčata se na podzim do školy nevrátí. Už se obě nastudovaly dost, dodala a opatrně se svezla na gauč, aby ulevila unaveným nohám, a ona potřebuje, aby šly pracovat. Dvojčatům bylo tenkrát šestnáct a zůstaly jako opařené, ačkoli Stella si snad mohla všimnout, že poslední dobou jim chodí účty častěji, a Desiree mělo být divné, proč ji matka jenom za poslední měsíc dvakrát poslala do prodejny Fontenotových se žádostí, aby jí dali na dluh. Dívky přesto mlčky zíraly jedna na druhou, zatímco si matka rozvazovala tkaničky. Stella vypadala, jako by dostala ránu do břicha.

„Ale já můžu pracovat při škole,“ namítla. „Nějak si to zařídím –“

„To nejde, zlato,“ přerušila ji matka. „Musíš tam bejt přes den. Víš, že bych to nedělala, kdybych nemusela.“

„Já vím, ale –“

„A Nancy Beltonová tě už nechala vyučovat ve třídě. Co víc se ještě potřebuješ naučit?“

Našla jim už práci, úklid domu v Opelousasu, a začnou hned druhý den ráno. Desiree nesnášela, když měla matce pomáhat při uklízení. Máčet si ruce ve špinavé vodě na nádobí, hrbit se nad mopem, vědět, že jednoho dne bude mít prsty hrubé a pokroucené z drhnutí bělošského prádla. Aspoň ji už ale nečekají žádné další písemky ani šprtání nazpaměť, žádné poslouchání výkladu, nudného až k pláči. Teď byla dospělá. Konečně začne doopravdy žít. Když však dvojčata začala připravovat večeři, Stella byla pořád jako zařezaná, sklesle oplachovala mrkev ve výlevce.

„Myslela jsem –,“ hlesla. „Jenom jsem myslela –“

Jednoho dne chtěla jít na vysokou a samozřejmě by se dostala na Spelman či Howard College, nebo kamkoli by si jen přála. To pomyšlení Desiree vždycky děsilo, že by se Stella přestěhovala do Atlanty nebo Washingtonu D. C. bez ní. V koutku duše se jí ulevilo; teď už ji tady Stella nemůže nechat samotnou. Přesto jí bylo líto, že je sestra smutná.

„Pořád tam přece můžeš jít,“ chlácholila ji. „Myslím pozdějc.“

„Jak? Na to musíš mít dokončenou střední školu.“

„Tu si pak můžeš dodělat. Po večerech nebo tak. To zvládneš raz dva, to přece víš.“

Stella znovu ztichla, krájela mrkev pod maso. Věděla, jak je matka zoufalá, a nikdy by se s ní kvůli jejímu rozhodnutí nedohadovala. Byla však tak rozrušená, až jí sklouzl nůž a řízla se do prstu.

„Ksakru!“ sykla ostře, až sebou Desiree vedle ní trhla. Stella skoro nikdy neklela, zvlášť když byla v doslechu matka. Upustila nůž, z ukazováku jí prýštila tenká rudá stružka krve, a Desiree si bez rozmýšlení strčila do pusy sestřin krvácející prst, tak jak to dělávala, když byly děti a Stella nepřestávala brečet. Věděla, že už jsou na to moc staré, přesto dál cumlala sestřin ukazovák a na jazyku cítila kovovou pachuť její krve. Stella ji mlčky pozorovala. Oči měla vlhké, ale nebrečela.

„To je nechutný,“ řekla, ale ruku neodtáhla.

Celé léto jezdila dvojčata ranním autobusem do Opelousasu, kde se hlásila v obrovském bílém domě ukrytém za železnými vraty, jež hlídali bílí mramoroví lvi. Byl to tak absurdní teatrální výjev, až se Desiree rozesmála, když to poprvé uviděla, ale Stella vše jen ostražitě pozorovala, jako by ti lvi mohli každou chvíli obživnout a rozsápat ji na kusy. Když jim matka tu práci našla, Desiree hned věděla, že rodina bude bohatá a bílá. Nikdy by ale nečekala takovýhle palác: křišťálový lustr visící ze stropu tak vysokého, že musela vylézt až na poslední příčku žebříku, aby na něm mohla utřít prach; dlouhé točité schodiště, které jí působilo závrať, když jela hadrem po zábradlí; velkou kuchyň, kde při vytírání míjela spotřebiče, jež vypadaly tak futuristicky a nově, že ani netušila, k čemu slouží.

Občas Stellu ztratila a musela ji hledat, ráda by na ni zavolala jménem, ale bála se, že se její hlas začne odrážet ozvěnou pod vysokými stropy. Jednou ji našla, jak leští toaletní stolek v ložnici a toužebně přitom hledí do zrcadla obklopeného lahvičkami a flakónky, jako by se chtěla usadit na ten sametový taburet a vtírat si do rukou vonný krém jako Audrey Hepburnová. Obdivovat se v zrcadle, jen tak pro vlastní potěchu, jako by žila ve světě, kde to mají ženy ve zvyku. Vtom však zahlédla Desireein odraz a rychle odvrátila zrak, jako by se zastyděla, že byla přistižena, jak i ona po něčem touží.

Ti lidé se jmenovali Dupontovi. Manželka s načechranými blond vlasy, která celé odpoledne unyle posedávala, znuděná, s klížícími se víčky. Manžel, který pracoval v bance. Dva chlapci, neustále se pošťuchující před barevnou televizí – Desiree do té doby ještě žádnou neviděla – a plešaté mimino trpící kolikou. První den si paní Dupontová dvojčata chvilku pozorně prohlížela a pak roztržitě pronesla k manželovi: „Taková hezká děvčata. A jak světlá, že?“

Pan Dupont jen přikývl. Byl to těžkopádný neohrabaný muž s brýlemi jako popelníky, se skly tak tlustými, že za nimi jeho oči vypadaly jako korálky. Vždycky, když procházel kolem Desiree, naklonil hlavu na stranu, jako by zpytoval paměť.

„Která že ty jsi?“ zeptal se pokaždé.

„Stella,“ odpověděla někdy jen tak z legrace. Odjakživa byla výborná lhářka. Jediný rozdíl mezi lhaním a hraním spočíval v tom, zda je do věci zasvěcené publikum, jinak ale šlo o pouhé divadýlko. Stella nikdy nechtěla, aby si vyměnily role. Vždycky byla přesvědčená, že by to určitě prasklo, jenže lhaní – nebo hraní – se člověk musel oddat celou duší. Desiree strávila studováním Stelly celá léta. Jak  žmoulá lem šatů, jak si zastrkuje vlasy za ucho nebo váhavě vzhlédne, než pozdraví. Dokázala sestru dokonale napodobit, mluvit jejím hlasem, stát se jejím tělem. Připadala si výjimečná, protože věděla, že ona dokáže předstírat, že je Stella, zatímco Stella se nikdy nemůže stát Desiree.

Celé léto nebylo dvojčata nikde vidět. Neprocházela se po Partridge Road, tajně nevysedávala v zadním boxu u Loua ani se nechodila dívat na fotbalové hřiště, jak trénují kluci. Sestry každé ráno zmizely v domě Dupontových a večer se odtud zase vynořily, vyčerpané, s oteklýma nohama, Desiree v autobuse cestou domů bezvládně opřená o okno. Léto se chýlilo ke konci a ona si radši ani nepředstavovala, jak na podzim drhne podlahu v koupelně, zatímco kamarádky klevetí ve školní jídelně a plánují ples absolventů. Bude takhle vypadat celý zbytek jejího života? Spjatý s barákem, který ji polkne v okamžiku, kdy překročí práh?

Existovalo jedno východisko. Znala ho – celou dobu ho znala –, v srpnu ale už nedokázala myslet na nic jiného než na New Orleans. Ráno v Den otce zakladatele ji při pomyšlení na návrat k Dupontovým jímala hrůza, a tak se natáhla přes postel, dloubla do Stelly a řekla: „Pojďme.“

Stella zasténala a překulila se s přikrývkou zamotanou kolem kotníků. Vždycky spávala neklidně, trápily ji noční můry, o nichž nikdy nemluvila.

„Kam?“ zeptala se Stella.

„Ty víš kam. Už mě nebaví to rozebírat, prostě pojďme.“

Začínala mít pocit, že se před ní objevil únikový východ, a pokud bude ještě chvilku otálet, možná navždy zmizí. Nemohla však odejít bez Stelly. Nikdy nebyla sama bez sestry a v koutku duše se ptala, zda by to odloučení vůbec vydržela.

„No tak,“ pobídla ji. „To chceš navždycky uklízet po Dupontových?“

Nikdy se nedozvěděla, co na ni nakonec zapůsobilo. Možná se Stella taky nudila. Nebo díky své praktičnosti pochopila, že v New Orleansu můžou vydělat víc peněz, poslat je domů a lépe tak pomoct mámě. Nebo možná taky viděla ten mizející únikový východ a došlo jí, že všechno, po čem touží, se nachází mimo Mallard. Co na tom záleželo, proč změnila názor? Hlavní bylo, že Stella nakonec řekla: „Tak jo.“

Dvojčata celé odpoledne lelkovala na pikniku na počest otce zakladatele a Desiree měla pocit, že snad praskne tím potlačovaným tajemstvím. Stella však vypadala stejně klidně jako obvykle. Byla jediná, komu se Desiree svěřovala se svými tajnostmi. Stella věděla o testech, v kterých Desiree neuspěla, ale místo aby je ukázala matce, zfalšovala její podpis na zadní straně. Věděla o všech cetkách, které kdy Desiree ukradla z prodejny Fontenotových – rtěnku, sadu patentů, stříbrný manžetový knoflíček –, jen tak pro zábavu, protože měla škodolibou radost, když nicnetušící starostova dcera procupitala kolem a Desiree přitom hřálo vědomí, že jí něco šlohla. Stella ji vyslechla, občas ji odsoudila, ale nikdy nežalovala, a to bylo ze všeho nejdůležitější. Svěřit Stelle tajemství bylo jako pošeptat ho do zavařovací sklenice a pevně zašroubovat víčko. Nic neuniklo ven. Vůbec ji však tenkrát nenapadlo, že i Stella může něco tajit.

Několik dní poté, co dvojčata Vignesova opustila Mallard, se rozvodnila řeka a všechny cesty se změnily v bahnitou břečku. Kdyby dívky čekaly o den déle, bouřka by je spláchla. Když už ne déšť, tak bláto. Doplahočily by se do půlky Partridge Road a pak by to vzdaly. Nebyly to žádné drsňačky. Nevydržely by osmikilometrový pochod po rozbahněné polní cestě – vrátily by se domů, promočené na kost, a usnuly by ve vlastní posteli. Desiree by uznala, že jednala zbrkle, a Stella zase, že ji v tom jenom nechtěla nechat. Jenže tu noc nepršelo. Když dvojčata bez jediného ohlédnutí odcházela z domova, nebe bylo jako vymetené.

———

Toho rána, kdy se Desiree vrátila, se cestou k matčinu domu napůl ztratila. Být napůl ztracená je horší než ztratit se úplně – nedokázala poznat, která její půlka vlastně zná cestu. Partridge Road se zanoří do lesa a potom co? Zabočit u řeky, jenže na kterou stranu? Město vždycky vypadá jinak, když se člověk po čase vrátí, jako dům, kde se všechen nábytek posunul o deset centimetrů. Nespletete si ho s cizím příbytkem, ale neustále si otloukáte holeně o hrany skříněk. Desiree se zastavila na kraji lesa, ohromená hustými šiky borovic, táhnoucími se do nekonečna. Snažila se najít něco povědomého, nervózně si přitom pohrávala s šátkem. Skrz průsvitnou modrou látku nebylo modřinu skoro vidět.

„Mami?“ zeptala se Jude. „Už tam budeme?“

Hleděla na ni těma svýma vykulenýma očima a tolik se podobala Samovi, až Desiree musela odvrátit zrak.

„Jo,“ odpověděla. „Za chvilku.“

„Jak je to ještě daleko?“

„Už tam budeme, broučku. Je to hned za tímhle lesíkem. Maminka se jenom potřebuje zorientovat, to je celý.“

Když ji Sam poprvé uhodil, Desiree začala uvažovat o návratu domů. Byli tehdy svoji tři roky, ona se ale pořád cítila jako na líbánkách. Ještě stále měla husí kůži, když jí Sam slízl z prstů cukrovou polevu nebo ji políbil na krk, zatímco si s našpulenou pusou nanášela rtěnku. Washington D. C. jí začínal připadat jako jakýsi druh domova, kde by si snad dokázala představit, že se bude odvíjet zbytek jejího života bez Stelly. Pak Samovi jednoho jarního večera před šesti lety zapomněla přišít knoflíček u košile, a když jí to připomněl, opáčila, že zrovna vaří večeři, takže to bude muset udělat sám. Byla utahaná z práce; hodina pokročila a z obýváku slyšela Show Eda Sullivana, Diahann Carrollová zrovna trylkovala: Musels to být ty. Desiree strčila kuře do trouby, a když se otočila, Samova ruka ji štiplavě udeřila přes pusu. Bylo jí čtyřiadvacet. Nikdy předtím facku nedostala.

„Odejdi od něj,“ radila jí do telefonu kamarádka Roberta. „Jestli zůstaneš, bude si myslet, že mu to projde i příště.“

„To není tak jednoduchý,“ namítla Desiree. Vrhla letmý pohled k dětskému pokoji a sáhla si na oteklý ret. Náhle se jí vybavil Stellin obličej, stejný jako její, jen bez šrámů.

„Proč?“ zeptala se Roberta. „Miluješ ho? A on tě miluje tak strašně, až ti málem srazil hlavu z krku?“

„Nebylo to tak zlý,“ opáčila.

„A ty hodláš čekat, až bude?“

Než Desiree sebrala kuráž odejít, uplynula už dlouhá doba od chvíle, co naposled mluvila se Stellou. Neměla na ni žádné spojení a vlastně ani nevěděla, kde teď žije. Přesto, když se proplétala davem na nádraží Union Station s dcerou, která se jí vyděšeně tiskla k paži, ze všeho nejvíc toužila zavolat sestře. Několik hodin předtím ji Sam během další hádky chytil pod krkem a namířil jí pistoli do obličeje, oči měl přitom jasné jako poprvé, když ji políbil. Jednoho dne by ji zabil. Věděla to, i když ji nakonec pustil a ona se s lapáním po dechu převalila na bok. Tu noc předstírala, že vedle něj usnula, a pak si podruhé v životě potmě sbalila tašku. Na nádraží se hnala rovnou k pokladně s penězi, které ukradla Samovi z peněženky, svírala dceřinu ruku a dýchala tak namáhavě, až ji bolelo na hrudi.

Co teď, zeptala se Stelly v duchu. Kam půjdu? Jenže Stella jí samozřejmě neodpověděla. A samozřejmě existovalo jen jediné místo, kam jít.

„Jak je to ještě daleko?“ vyptávala se Jude.

„Jenom kousek, broučku. Už tam skoro jsme.“

Skoro doma, ale znamenalo to ještě vůbec něco? Matka ji možná vyžene dřív, než vkročí na verandu. Vrhne jediný pohled na Jude a namíří prstem zpátky na cestu. Ovšemže tě ten tmavej mužskej mlátil. Cos čekala? Manželství z trucu nevydrží. Sklonila se a zvedla dcerku do náruče, vysadila si ji na bok. Dál kráčela bezmyšlenkovitě, jen aby udržela tělo v pohybu. Možná byla chyba vracet se do Mallardu. Možná měly odjet na nějaké nové místo, začít úplně od začátku. Na lítost ale už bylo pozdě. Slyšela řeku. Zamířila k ní, dcera jí visela na krku jako závaží. Řeka ji usměrní. Stoupne si na břeh a vzpomene si, kudy dál.

V D. C. se Desiree Vignesová naučila číst otisky prstů.

Netušila, že se dá něco takového naučit, až do jara, kdy jednou šla po Canal Street a všimla si na výloze pekařství oznámení, že federální vláda nabírá zaměstnance. Zastavila se ve dveřích a hleděla na ten plakátek. Tehdy byla Stella už šest měsíců pryč a čas odkapával v pomalém a rovnoměrném tempu. Občas na to zapomínala, i když to znělo divně. Zaslechla třeba v tramvaji dobrý vtip nebo na ulici minula nějakého jejich starého známého a otočila se ke Stelle: „Hele, všimla sis –,“ než si vzpomněla, že je sestra pryč. Že vůbec poprvé nechala Desiree samotnou.

Přesto ani po šesti měsících Desiree stále neztrácela naději. Stella zavolá. Pošle dopis. Každý večer ale šmátrala v prázdné schránce a čekala u telefonu, který odmítal zazvonit. Stella se vydala budovat nový život bez ní a sklíčená Desiree se sama protloukala ve městě, kde ji Stella opustila. Opsala si tedy číslo ze zažloutlého letáku nalepeného na výloze pekařství a hned po práci se vypravila do náborového střediska.

Náborová referentka už moc nevěřila, že v celém tomhle městě seženou někoho bezúhonného, a tak ji překvapilo, když před ní usedla ta upravená mladá žena. Pohlédla na její přihlášku a zarazila se u políčka, kde dívka zaškrtla možnost barevná. Pak poklepala perem o kolonku označenou místo narození.

„Mallard,“ řekla. „O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Je to jen malé městečko,“ vysvětlila Desiree. „Na sever odsud.“

„Pan Hoover má rád menší městečka. Vždycky říká, že ti nejlepší lidi pocházejí z maloměsta.“

„Aha,“ řekla Desiree. „Mallard je to nejmenší městečko, co existuje.“

———

V D. C. se Desiree snažila pohřbít žal. Pronajala si pokoj od Roberty Thomasové, druhé barevné ženy v daktyloskopickém oddělení. Byl to spíš sklep než pokoj – tmavý a bez oken, ale čistý, a hlavně cenově dostupný. „Není to nic moc,“ řekla jí Roberta první den v práci. „Ale pokud opravdu potřebuješ bydlení,“ dodala váhavě, jako by doufala, že Desiree odmítne. Byla vyčerpaná, tři děti na krku, a upřímně řečeno, Desiree vypadala jako další, o koho se bude muset starat. Bylo jí té holky ale líto, sotva osmnáctiletá, sama v cizím městě, a tak jí ten suterén nabídla: postel, prádelník a radiátor, jehož rachocení ji každý večer uspávalo.

Desiree si říkala, že je to nový začátek, přesto teď na Stellu myslela ještě víc, uvažovala, co by asi na tohle město říkala. Desiree odjela z New Orleansu, aby unikla před vzpomínkami na sestru, přesto ještě pořád nedokázala usnout bez toho, aby se převrátila na bok a zašmátrala po Stelle na posteli vedle sebe.

Na Federálním úřadě se Desiree naučila rozeznávat oblouky a smyčky a víry. Odlišit radiální smyčku ve směru palcovém od ulnární smyčky ve směru malíkovém. Rozeznat centrální kapsu od dvojsmyčky. Mladý prstík od starého, s otisky ošoupanými věkem. Dokázala rozpoznat jednu osobu z milionu podle papilární linie: studovala její šířku, tvar, póry, obrys, přerušení, poškození. Každé ráno měla na stole otisky sejmuté z kradených aut a nábojnic, z rozbitých oken, klik u dveří a nožů. Vyhodnocovala otisky prstů účastníků protiválečných protestů a identifikovala pozůstatky mrtvých vojáků, které poslali domů zabalené v suchém ledu. Právě studovala otisky odebrané z kradené zbraně, když kolem poprvé prošel Sam Winston. Měl vázanku levandulové barvy, sladěnou s hedvábným kapesníčkem, a Desiree šokovala křiklavost té kravaty i odvaha jejího nositele, černého jako uhel, vzít ji na sebe. Když ho později viděla obědvat s ostatními právníky, otočila se k Robertě a poznamenala: „Nevěděla jsem, že prokurátoři můžou být i barevní.“

Roberta si odfrkla. „Jistěže můžou,“ prohlásila. „Tohle není žádná jižanská díra, z jaký pocházíš.“

Roberta o Mallardu nikdy neslyšela. Nikdo mimo farnost svatého Landerika o něm neslyšel, a když o něm Desiree pověděla Samovi, nedokázal si to vůbec představit.

„Kecáš,“ opáčil. „Celý město lidí tak světlejch jako ty?“

Jednou dopoledne ji pozval na oběd, naklonil se přitom do její kóje, kde se předtím zastavil, aby se zeptal na jistou sadu otisků. Později přiznal, že ho ty otisky zas tolik nezajímaly, jen hledal záminku k seznámení. Teď seděli v Národním arboretu a pozorovali kachny klouzající po hladině jezera.

„Ještě světlejších,“ odvětila a vzpomněla si na pana Fontenota, který se vždycky chlubil, že jeho děti mají barvu syrovátky.

Sam se zasmál. „Tak to mě tam budeš muset jednou vzít,“ prohlásil. „Tohle světlošský město musím vidět na vlastní oči.“

Jenom ale flirtoval. Narodil se v Ohiu a nikdy se neodvážil zabrousit na jih od Virginie. Matka ho chtěla poslat na Morehouse College, ale kdepak, on byl pravověrný Kaštan, jak se obyvatelům Ohia přezdívalo, ještě dávno předtím, než došlo ke zrušení segregace na všech studentských kolejích. Sedával v posluchárnách, kde bílí profesoři odmítali odpovídat na jeho dotazy. Každou zimu seškrabával z čelního skla svého auta sníh zažloutlý od moči. Randil se světlými dívkami, které se s ním nechtěly držet na veřejnosti za ruku. Seveřanský rasismus dobře znal. O ten jižanský nestál. Zastával názor, že jeho předkové měli určitě dobrý důvod, proč z Jihu uprchli, a jak by si on mohl dovolit zpochybňovat jejich rozhodnutí? Vždycky žertoval, že ti jižanští křupani by ho pak možná ani nepustili domů. Zajel by si na jih na návštěvu, a než by se nadál, už by na poli prořezával bavlník.

„Mallard by se ti nelíbil,“ řekla mu.

„Proč ne?“

„Protože. Lidi jsou tam divní. Posedlí barvou kůže. Proto jsem odešla.“

Tak to úplně nebylo, jenže Desiree chtěla, aby uvěřil, že ona nemá se svým rodištěm nic společného. Chtěla, aby uvěřil čemukoli kromě pravdy: že byla jenom mladá a znuděná a odtáhla sestru do velkého města, kde ztratila samu sebe. Sam chvíli mlčel a zvažoval to, načež k ní naklonil sáček s drobečky. Otrhal kůrku svého sendviče, aby mohla krmit kachny; tu jeho nenápadnou galantnost si postupně zamilovala. Usmála se a zanořila ruku dovnitř.

Řekla mu, že ještě nikdy nebyla s mužem jako on, ale pravda byla taková, že vlastně nikdy nebyla s žádným mužem. Proto ji také překvapovala a těšila každá maličkost, kterou udělal. Sam ji bral do restaurací s bílými ubrusy a zdobenými stříbrnými příbory, Sam ji zval do divadla, překvapil ji lístky na Ellu Fitzgeraldovou. Když si ji poprvé přivedl domů, bloumala po jeho staromládeneckém bytě a žasla nad úhledně poskládaným povlečením, oblečením v šatníku srovnaným podle barev, prostornou pohodlnou postelí. Málem se rozbrečela, když se pak vrátila do Robertina suterénu.

Už nikdy nenabídl, že s ní navštíví její domov. Nikdy to po něm nechtěla. Hned na začátku mu řekla, že Mallard nesnáší.

„Tomu nevěřím,“ opáčil. Leželi v jeho posteli, naslouchali dešti.

„Proč bys tomu neměl věřit? Říkám ti jenom, jak to cítím.“

„Černoši vždycky milujou svoje rodný město,“ prohlásil. „I když většinou pocházíme z těch nejhorších končin. Jenom bílí mají tu svobodu nenávidět domov.“

On vyrůstal na sídlišti pro nemajetné v Clevelandu a miloval to město s náruživostí člověka, který nikdy nedostal mnoho věcí hodných lásky. Desiree dostala jen město, odkud chtěla odjakživa utéct, a matku, která jí dala jasně najevo, že doma už není vítaná. O Stelle se Samovi zatím nezmínila – připadalo jí to jako další věc spojená s Mallardem, kterou by nepochopil. Teď se k němu ale za zvuku deště bušícího do železného požárního schodiště otočila a řekla, že má dvojče, sestru, která se rozhodla stát se někým jiným.

„To divadýlko ji brzy přestane bavit,“ poznamenal. „Vsadím se, že přiběhne zpátky a bude se za to stydět. Ty jsi až moc milá, než aby se ti někdo dokázal dlouho vyhýbat.“

Políbil ji na čelo a ona ho objala pevněji, jeho srdce jí bušilo u ucha. To bylo hned na začátku. Ještě než sevřel ruce v pěst, ještě než jí řekl, že je namyšlená žlutá kráva nebo blázen jako tvoje sestra nebo nemysli si, že seš bílá. Tohle bylo dřív, v době, kdy si uvědomila, že mu začíná věřit.

O mnoho let později, když jí začal slábnout zrak, dávala to za vinu létům stráveným mžouráním na archy plné otisků prstů a vyznačováním markantů. Roberta jí jednou vyprávěla, že celý systém vyhodnocování otisků brzy ovládnou stroje. Japonci už prý testují novou technologii. Jak by ale mohla mašina vyhodnotit otisk lépe než zkušené oko? Desiree viděla souvislosti, které většině lidí unikaly. Uměla z konečků prstů vyčíst celý život člověka. Během výcviku si to procvičovala na vlastních otiscích, na těch složitých obrazcích, díky nimž byla jedinečná. Stella měla na levém ukazováčku jizvu po říznutí nožem, což byl jeden z mnoha rozdílů mezi jejich otisky prstů.

To, kým člověk je, se někdy smrskne na úplné maličkosti.

Adele Vignesová bydlela v bílém přízemním domku s průchozími pokoji, uvelebeném na kraji lesa. Postavil ho sám otec zakladatel a od té doby ho obývaly generace Decuirových. Když se vdala, novomanžel Leon Vignes bloumal po předsíni a zkoumal starožitný nábytek. Byl to opravář, který se toužil stát truhlářem; přejížděl prstem po štíhlých nohách stolků a obdivoval řemeslnou práci. Nikdy nepředpokládal, že bude jednoho dne bydlet v domě s takovou historií, na druhou stranu by ho v životě nenapadlo, že se ožení s dcerou Decuirových. S dívkou s významným původem a dědictvím. Sám dokázal vystopovat své předky až k dlouhé linii francouzských vinařů, kteří doufali, že se jim v Novém světě povede založit vinice, než zjistili, že v Louisianě je na hrozny moc horko a vlhko, a raději přesedlali na cukrovou třtinu. Smělé myšlenky zadupané realitou – to zdědil on. Jeho rodiče si stanovili rozumnější cíle; na kraji Mallardu provozovali nelegální lokál zvaný U Mrzuté kozy. Bohabojnější občané Mallardu následně spojovali pozdější tragické události právě s tímto hříšným podnikem: ze čtyř bratrů Vignesových se žádný nedožil třicítky. Leon, ten benjamínek, poslední z vrhu, zemřel jako první.

Působením zubu času dům omšel, přesto vypadal přesně tak, jak si ho Desiree pamatovala. Vstoupila na mýtinu, pevněji uchopila dceru v náruči, ramena ji při každém kroku pálila. Ty mosazné sloupy, modrozelená střecha, úzká přední veranda, kde seděla její matka a házela očištěné fazolové lusky do hrnce s vodou. Matka stále drobná, s vlasy spadajícími na záda a prošedivělými spánky. Desiree se zastavila, dcera jí visela na krku jako cent. Roky ji odstrkovaly pryč jako ruka přitisknutá k hrudi.

„Už jsem si říkala, kdy asi dorazíte. Lou mi už volal, víš, povídal, že vás viděl.“ Matka mluvila k ní, ale oči upírala na dítě v její náruči. „Pořádně velká na to, aby se nosila.“

Desiree konečně postavila dceru na zem. Necítila záda, ale bolest jí aspoň připadala povědomá. Rozbolavělé tělo ji nutilo zůstat ve střehu, být bdělá, což bylo pořád lepší než ta otupělost, jaká se jí zmocnila cestou ve vlaku – byla v pohybu, ale přitom uvězněná na místě. Postrčila dceru dopředu.

„Jdi dát babi pusu,“ pobídla ji. „Jen běž, neboj se.“

Dcera ji křečovitě objala kolem stehen, styděla se, ale ona do ní znovu šťouchla, až holčička nakonec poslušně vyšlapala vzhůru po schodech, vteřinu zaváhala a položila babičce ruku kolem ramen. Adele se odtáhla, aby si ji mohla lépe prohlédnout, a dotkla se jejích rozcuchaných copánků.

„Běžte se vykoupat,“ nařídila. „Obě smrdíte venkem.“

V koupelně si Desiree klekla na popraskané dlaždice a napustila dceři vodu do vany s nožičkami. Zkontrolovala teplotu lázně a připadala si přitom jako ve snu. Zrcadlo se zčernalým horním rohem, otlučené umyvadlo s vroubkovaným okrajem, dřevěná podlaha vrzající v místech, kterým se naučila vyhýbat, když se kradla domů po večerce. Matka na verandě okrajovala stopky fazolových lusků, jako by bylo běžné dopoledne. A přesto spolu nemluvily od té doby, co Stella odešla. Desiree tenkrát zavolala domů, polykala slzy a matka jí vmetla do obličeje: „Za to můžeš ty.“ Co na to mohla říct? To ona přece přiměla Stellu, aby s ní utekla z domova. Teď se sestra rozhodla, že bude radši bílá, a matka z toho obvinila Desiree, protože Stella nebyla po ruce, aby jí to mohla vyčíst.

V kuchyni Desiree klesla na židli a vzápětí si uvědomila, že sedí na svém starém místě, vedle prázdné Stelliny židle. Matka něco dělala u plotny a Desiree upřeně hleděla na její strnulá záda.

„Takže tohle sis upletla,“ utrousila matka.

„Co tím myslíš?“

„Však ty víš, co tím myslím.“ Matka se otočila, oči měla zalité slzami. „To nás tolik nenávidíš?“

Desiree se odstrčila od stolu.

„Já jsem věděla, že sem nemám chodit –“

„Sedni si –“

„To je všechno, co mi řekneš –?“

„A cos čekala? Přijdeš bůhvíodkud, přitáhneš nějaký děcko, co se ti ani za mák nepodobá –“

„Půjdeme,“ prohlásila Desiree. „Na mě si buď naštvaná, jak chceš, máti, ale na moji holku hnusná nebudeš.“

„Povídám, sedni si,“ zopakovala matka tišším hlasem. Posunula žlutý čtverec kukuřičné buchty přes stůl. „Jsem akorát překvapená. To nemůžu bejt ani překvapená?“

Celou tu dobu si Desiree představovala, jak zavolá domů. Když dorazila do D. C. a usadila se v Robertině suterénu, kam na ni matka neměla žádné spojení. Nebo když ji Sam požádal o ruku a nechali si udělat zásnubní fotografie pod rozkvetlými sakurami. Strčila snímek do obálky, dokonce napsala i adresu, ale nedokázala se přimět, aby to poslala. Ne proto, že by se za něj styděla – jak si myslel Sam –, ale jaký má význam oznamovat šťastnou novinu někomu, kdo vám ji nepřeje? Předem věděla, co by jí matka řekla. Ty toho tmavýho mužskýho nemiluješ. Bereš si ho jen z rebélie, a ze všeho nejhorší je věnovat vzdorovitýmu děcku pozornost. To pochopíš, až jednou budeš mít sama dítě. Po svatbě, když se rozkrájel dort a jejich opilí přátelé se se smíchem odporoučeli do ulic, Desiree se ve volánkových bílých šatech sesunula na židli vzadu v sále a rozbrečela se. Nikdy si nepředstavovala, že by se jednou mohla vdávat bez sestry a matky po boku.

O telefonátu domů uvažovala i poté, co se jí v nemocnici Freedmen’s narodila holčička. Když Jude přišla na svět, barevná porodní sestra se na okamžik zarazila, než ji zabalila do růžové zavinovačky. „Je to štěstí,“ pronesla nakonec a podala jí miminko, „když je holčička celý tatínek.“ Povzbudivě se pak na ni usmála v domnění, že bude potřebovat útěchu. Desiree však okouzleně zírala do obličejíku svého děťátka. Jinou ženu by možná zklamalo, jak málo se jí vlastní dcera podobá, ona však cítila jen vděčnost. To poslední, po čem toužila, bylo milovat ještě někoho dalšího, kdo vypadá přesně jako ona.

„Navařila bych víc, kdybys mi řekla, že přijedeš,“ hudrovala matka.

„Bylo to rozhodnutí na poslední chvíli,“ odpověděla Desiree.

Ve vlaku skoro nejedla, uždibovala sušenky a nalévala se černou kávou, dokud jí kofein nerozjitřil nervy. Potřebovala plánovat. Mallard, a co dál? Kam pak? Tady zůstat nemůžou, neměla ale ponětí, kam jinam jít. Teď se rozhlížela po stárnoucí kuchyni a stýskalo se jí po jejím vlastním bytě v D. C. Po práci, po přátelích, po životě. Možná to přehnala – z těch pouličních nepokojů už měli všichni nervy na pochodu. Před týdnem sledovala, jak Sam brečí, když hlasatel Walter Cronkite přinesl tu zprávu; objímala ho na gauči a on se jí třásl v náručí jako osika. Ten střelec byl asi nějaký šílenec nebo armádní příslušník či dokonce agent FBI, jednající z pověření vlády. Možná na tom mají svůj podíl viny i oni, černoši pracující pro špatnou stranu. Sam nesouvisle blekotal a ona ho pevně držela, dokud to zpravodajství neskončilo. Tu noc se milovali se zoufalou náruživostí, snad tím vzdávali jakýsi podivný hold reverendu Kingovi, Desiree se však necítila ve své kůži, zdrcená zármutkem nad člověkem, jehož ani neznala.

Ráno míjela poničené obchody s nápisy černý bratr na zabedněných výkladních skříních, s projevy loajality narychlo načmáranými fixou a nalepenými na sklo. Z úřadu je ten den pustili dřív. Cestou domů od autobusu ji zastavil vyplašený barevný kluk – vyzáblý jako baseballová pálka, kterou svíral v ruce – a chtěl po ní kabelku.

„Tak dělej, ty bílá svině!“ ječel a tloukl pálkou do chodníku, jako by se chtěl provrtat do středu země. Desiree zápolila s koženým řemínkem, bála se kluka upozornit na jeho omyl, poznávala v jeho hrůze a vzteku samu sebe, když vtom před ni skočil Sam se zvednutýma rukama a křikl: „To je moje žena, bratře.“ Výrostek se rychle vmísil do davu. Sam vtáhl Desiree do bytu, ukrytou v bezpečí jeho náruče.

Město plálo čtyři noci. V tu poslední noc Sam sevřel její nahé tělo a zašeptal: „Udělejme si další.“ Chvilku trvalo, než jí došlo, že tím myslí dítě. Zaváhala. Neudělala to schválně, ale pomyšlení na dalšího potomka, který by ji k němu poutal, dalšího potomka, o kterého by se musela strachovat pokaždé, když se Sam rozzuří – ne, s ním už by další dítě nikdy mít nemohla. To mu samozřejmě neřekla, ale bylo to zřejmé z jejího zaváhání, a když ji později popadl pod krkem, přesně věděla proč. Zranila ho, když ještě truchlil. Nebylo divu, že se naštval. No co, tak byl trochu od rány. Kdo by mu to mohl mít za zlé, když žil ve světě, který ho odmítal respektovat jako člověka? Nemusela být tak hubatá. Mohla se víc snažit vybudovat klidný domov. Nebyl to snad týž muž, co se postavil mezi ni a pálku zuřivého mladíka? Týž muž, který ji miloval, když ji opustila sestra a matka nebrala její telefonáty?

Možná ještě není pozdě. Jsou pryč jen dva dny. Ještě pořád může Samovi zavolat, říct mu, že udělala chybu. Potřebovala jenom nějakou dobu, aby si pročistila hlavu, nic víc; nikdy samozřejmě nechtěla doopravdy odejít. Matka k ní znovu přistrčila talíř.

„Co máš za potíže?“ zeptala se.

Desiree se přinutila k smíchu. „Nemám žádný potíže, máti.“

„Nejsem blbá. Myslíš, že nevím, že utíkáš od toho svýho chlapa?“

Desiree zírala do stolu, oči se jí plnily slzami. Matka zalila kukuřičnou buchtu mlékem a rozmačkala ji vidličkou, tak jak ji Desiree jídala jako dítě.

„Teď už je pryč,“ dodala matka. „Sněz si tu buchtu.“

Pozdě téže noci, přes sto padesát kilometrů jihovýchodně od Mallardu, dostal Early Jones pracovní nabídku, která měla změnit běh jeho života. V tu chvíli to ještě nevěděl. Každý kšeft pro něj byl jen kšeftem, a když vešel do putyky U Ernesta a s nataženým krkem pátral po Velkém Ceelovi, trápilo ho jen jedno – jestli si může dovolit drink. Zacinkal drobnými v kapse. Nikdy u sebe nedokázal udržet ani dolar. Před dvěma týdny dělal pro Ceela jednu zakázku a nějak se mu povedlo ty prachy proflákat za všechno, co svobodný mladý muž v New Orleansu potřebuje, za karban, za chlast a za ženské. Teď zoufale potřeboval další práci. Kvůli penězům, samozřejmě, ale taky proto, že nerad zůstával moc dlouho na jednom místě, a dva týdny ve stejném městě mu tenkrát připadaly nekonečné.

Nepatřil k těm, co se chtějí usadit. Uměl se jen dobře ztrácet. Tohle umění dovedl k dokonalosti ještě jako kluk bez kořenů. Strávil dětství – pokud se to tak vůbec dalo nazvat – prací na farmách v Janesville a Jeně, a pak dál na jih až po New Roads a Palmettu. V osmi letech ho dali na vychování k tetě a strýci, protože ti neměli žádné děti a jeho rodiče jich měli moc. Nevěděl, kde rodiče dnes žijí, jestli ještě vůbec žijí, a tvrdil, že na ně nikdy nemyslí.

„Jsou pryč,“ odpověděl, když se ho někdo zeptal. „Pro mě jsou mrtví.“

Pravda však byla taková, že když začal pátrat po ukrývajících se lidech, pokusil se rodiče najít. Skončilo to rychlým a potupným fiaskem; nevěděl o nich ani tolik, aby dokázal aspoň odhadnout, odkud začít. Asi to tak bylo nejlepší. Nechtěli ho ani jako kluka – co by si s ním proboha počali jako s dospělým? Přesto ho ten neúspěch užíral. Rodiče byli jediní lidé za celou jeho kariéru, které nikdy nenašel.

Klíčem k úspěšnému zmizení bylo nikdy nic nemilovat. Early znovu a znovu žasl, kvůli čemu všemu se uprchlík dokáže vrátit. Většinou kvůli ženským. V Jacksonu například chytil chlapa hledaného za pokus o vraždu, který se tam vrátil pro manželku. Novou ženskou si přitom mohl nabrnknout kdekoliv, jenže na druhou stranu, ti největší násilníci bývali vždycky nejsentimentálnější. Čiré emoce, ať se to vzalo z jedné či druhé strany. Nejvíc ho ale vždycky dostalo, když se lidi vraceli pro majetek. Ta zatracená auta by snad ani nespočítal, vždycky nějaká stará rachotina, kterou chlapík jezdil celá léta a nedokázal se s ní rozloučit. V Toledu chytil maníka, který se vrátil do domu svého dětství pro starý baseballový míček.

„Já nevím, člověče,“ řekl ten muž, když seděl v želízkách na zadním sedadle Earlyho Chevroletu El Camino. „Já tu věc prostě miluju.“

Láska Earlyho nikdy nikam netáhla. Jakmile odněkud odjel, hned na to místo zapomněl. Jména vybledla, obličeje se rozmazaly, budovy se slily do nerozlišitelných cihlových monolitů. Pustil z hlavy jména učitelů ze všech škol, které navštěvoval, názvy ulic, kde bydlel, dokonce i podobu svých rodičů. To byla jeho přednost, krátká paměť. Dlouhá paměť by člověka mohla přivést k šílenství.

S přestávkami dělal pro Ceela už sedm let. Nikdy nechtěl, aby si někdo myslel, že pracuje pro zákon. Chytal kriminálníky pouze z jediného důvodu – pro peníze –, a bělošská spravedlnost mu byla srdečně ukradená. Když dopadl nějakého chlapa, nikdy ho nezajímalo, jestli ho nakonec porota odsoudí nebo zda přežije vězení. Úplně ho zasklil. A i když ho jednou poznali v baru a na břiše měl jizvy po noži jako suvenýr, bylo zapomínání jediným způsobem, jak mohl dělat svou práci. Honba za zločinci ho bavila. Kdykoli se na něj ovšem Ceel obrátil s případem nezvěstného dítěte nebo otce flákače, Early pokaždé zavrtěl hlavou.

„O žádným z těch lidí vůbec nic nevím,“ prohlásil a obrátil do sebe zbytek whisky.

V putyce U Ernesta teď Ceel pokrčil rameny. Měl sice řádnou kancelář ve čtvrti Seventh Ward, ale tam, naproti kostelu, se s ním Early setkával nerad, protože mu vadilo, jak na něj všichni ti pámbíčkáři civí, když scházejí ze schodů. Tenhle bar byl přesně podle Earlyho gusta, trochu zšeřelý a bezpečný. Ceel byl hromotluk s pokožkou barvy papundeklu a hedvábnými černými vlasy. Nosil stříbrný zapalovač, kterým během rozhovoru otáčel mezi prsty. Točil s tím zapalovačem i poprvé, když Earlyho oslovil, v baru jako tenhle, před lety. Early ho tenkrát poslouchal jen na půl ucha, sledoval, jak stříbro hází prasátka po barovém pultu.

„Synku, jak by se ti líbilo vydělat si nějaký prachy?“ zeptal se Ceel.

Nevypadal jako gangster ani pasák, ale působil trochu slizce jako někdo, kdo se neživí zcela počestně. Ceel poskytoval obviněným půjčky na kauci, právě hledal nového lovce zločinců a všiml si Earlyho.

„Seš takovej tichej,“ dodal. „To je dobře. Potřebuju chlápka, co bude koukat a poslouchat.“

Earlymu bylo tenkrát čtyřiadvacet, zrovna ho pustili z vězení a byl sám v New Orleansu, protože ho považoval za stejně dobré místo k novému začátku jako každé jiné. Vzal ten kšeft, protože potřeboval práci. Vůbec nepředpokládal, že v tom bude dobrý, tak dobrý, že mu Ceel začne nabízet zakázky, které nemají s kaucemi nic společného.

„Víš o nich to, co ti povím,“ prohlásil Ceel. „A já jsem ti ještě nic neřek.“

„Nerad se pletu lidem do jejich věcí. Nemáš pro mě něco jinýho?“

Ceel se zachechtal. „Seš asi jedinej, kdo mi kdy něco takovýho řek. Všichni ostatní jsou rádi, že se pro změnu nemusí honit za žádným špinavým parchantem.“

Early ale zase dokázal pochopit, jak hledaný člověk uvažuje. To vyčerpání, zoufalství, čiré sobectví boje o přežití. Ti, kteří zmizeli jinak, pro něj byli záhadou. Už vůbec nerozuměl ženatým a vdaným a netoužil se mezi ně míchat. Na druhou stranu, práce jako práce. Proč nevzít něco snadného? Právě strávil dva týdny sledováním chlapa na půl cesty do Mexika; v poušti se mu porouchalo auto a už myslel, že tam zemře, že zemře během pronásledování chlapa, u kterého mu bylo úplně jedno, jestli ho potrestají nebo ne. Pokud je to za stejné peníze, proč by pro jednou nevzal lehkou práci?

„Nebudu ji zatýkat,“ prohlásil.

„Nic takovýho. Jenom zavolej, až ji najdeš. Hledá ji její starej. Zdrhla mu i s děckem.“

„Kvůli čemu utekla?“

Ceel pokrčil rameny. „To není moje starost. Chlap ji chce zpátky. Ona je z nějaký díry nahoře na severu jménem Mallard. Slyšels o něm někdy?“

„Jako kluk jsem tudy projížděl,“ řekl Early. „Divný město. Nabubřelý.“

O městě si toho moc nepamatoval, jenom že všichni byli světlí a namyšlení, a jednou na mši mu nějaký vysoký bledý chlápek uštědřil záhlavec za to, že si namočil prst v kropence se svěcenou vodou dřív než jeho žena. Earlymu bylo šestnáct a šokovala ho ta náhlá palčivá bolest v zátylku; strýc ho popadl za rameno a s pohledem upřeným na popraskanou dlažbu se omluvil. Strávil tam celé léto, pracoval na farmě na kraji města a přivydělával si rozvozem potravin. Nenašel si tam jediného kamaráda, ale beznadějně se zamiloval do dívky, kterou jednou potkal, když vynášel nákup na její verandu. Netušil, proč si na ni začal myslet. Byl tak mladý, když se setkali, a sotva ji znal; na podzim se přesunul na jinou farmu v jiném městě. Přesto ji v duchu viděl stát bosky v obýváku a umývat okna. Když k němu Ceel přistrčil fotografii, Earlymu se zhoupl žaludek. Měl téměř pocit, že to přivolal silou vůle. Poprvé po deseti letech hleděl do tváře Desiree Vignesové.

2

Dvojčata Vignesova odjela bez rozloučení, takže se jejich odchodu jako každému náhlému zmizení začaly připisovat skryté významy. Dokud se sestry neobjevily v New Orleansu, dokud se neukázalo, že to jsou jen zpovykané slečinky lačnící po zábavě, nabízela se jako jediné vysvětlení nějaká strašlivá tragédie. Sestry dostaly do vínku požehnání i prokletí zároveň; z matčiny strany byly potomky zakladatele celého města, zatímco otcova rodová linie byla vykotlaná ztrátou. Čtyři Vignesovi kluci, všichni mrtví ještě před třicítkou. Nejstarší zkolaboval, když jako trestanec v řetězech dostal úpal, druhý se otrávil bojovým plynem v belgickém zákopu, třetího zapíchli v hospodské rvačce a toho nejmladšího, Leona Vignese, dvakrát zlynčovali, z toho poprvé doma, což jeho malá dvojčata sledovala škvírou ve dveřích skříně a navzájem si přitom rukou zakrývala pusu, dokud neměla dlaně zvlhlé slinami.

Tu noc právě vyřezával nohu od stolu, když mu pět bělochů vykoplo vstupní dveře a vyvlekli ho ven. Dopadl tvrdě na obličej, ústa plná prachu a krve. Vůdce tlupy – vysoký běloch s nazlátle rudou kšticí barvy podzimního jablíčka – mával pomačkaným lístkem papíru, kde Leon údajně napsal nějaké oplzlosti bílé ženě. Leon neuměl číst ani psát – jeho zákazníci věděli, že se vždycky podepisuje třemi křížky –, ti muži mu ale přesto začali dupat po rukách, zlámali mu každý prst i kloub a nakonec ho čtyřikrát postřelili. Přežil, jenže tři dny nato vtrhli ti běloši do nemocnice a proběhli postupně do všechny pokoje na oddělení pro barevné, dokud ho nenašli. Tentokrát ho dvakrát střelili do hlavy, až na bavlněném povlaku polštáře vykvetla rudá skvrna.

Desiree byla svědkem prvního lynče, ten druhý si ale neustále představovala, jak otce museli zastihnout ve spánku, s hlavou pokleslou, jako když si po večeři zdříml v křesle. Jak ho vzbudil dusot bot. Vykřikl, nebo možná neměl čas, oteklé ruce zafačované a bezvládně natažené podél těla. Předtím ze skříně Desiree pozorovala, jak ti běloši táhnou otce ven z domu, dlouhé nohy mu drncaly o podlahu. Najednou měla pocit, že sestra vykřikne, tak jí přitiskla dlaň k ústům, a pár vteřin nato ucítila Stellinu ruku na vlastní puse. V tom okamžiku se mezi nimi něco změnilo. Dřív byla Stella předvídatelná jako odraz v zrcadle. V té skříni ale Desiree poprvé v životě netušila, co by sestra mohla udělat.

Na smutečním obřadu měla dvojčata stejné černé šaty se spodničkou, která je škrábala do lýtek. Několik dní předtím přišla místní švadlena Bernice LeGrosová vzdát poslední poctu zesnulému a našla tam Adele Vignesovou, jak se snaží zalátat Leonovy sváteční kalhoty, aby mu je mohli obléct do rakve. Třásly se jí ruce, proto Bernice vzala jehlu a kalhoty vlastnoručně vyspravila. Nevěděla, jak to Adele sama zvládne. Decuirovi se vždycky mívali jako ve vatičce, byli zvyklí na dlouhý, nekomplikovaný život. Dvojčata ani neměla šaty na pohřeb. Druhý den ráno si Bernice přinesla štůček černé látky a klekla si s krejčovským metrem v obýváku. Ještě pořád nedokázala dvojčata rozlišit a bylo jí trapné se ptát, proto vydávala stručné pokyny typu „Hej ty, podej mi nůžky“ nebo „Stůj rovně, zlato“. Když neposedné dvojče napomenula: „Přestaň se vrtět, holka, nebo tě píchnu,“ druhá dívenka popadla sestru za ruku a držela ji, dokud se nezklidnila. Je to o nervy, pomyslela si Bernice a těkala očima z jedné dívky na druhou. Jako šít šaty pro jednu osobu rozdělenou do dvou těl.

Po pohřbu Bernice společně s ostatními postávala v Adelině přecpaném obýváku a obdivovala své dílo, když kolem ní dvojčata proběhla. Ta neposedná, což, jak se později ukázalo, byla Desiree, táhla sestru za ruku a společně se proplétaly mezi dospělými, kteří se k sobě nakláněli a šeptem si povídali. Leon ten vzkaz napsat nemohl – ty bělochy muselo rozhněvat něco jiného, jenže kdo se má vyznat v důvodech jejich běsnění? Willie Lee prý slyšel, že je Leon naštval tím, že jim krade kšefty, protože pracuje levněji. Jak ale může někdo zastřelit člověka jen kvůli tomu, že mu stačí méně, než požaduje on sám?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Polovina tebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.