STAR TREK: EX MACHINA

Copyright © 2005 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover art by Jakub Schejbal

Copyright © 2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7749-3

Xuânovi a Kelly, kteří mě naučili,

že víra a rozum spolu přece jen mohou vycházet.

A Jerrymu Goldsmithovi,

který bude žít navždy v podobě nadpozemské hudby.

Všichni si vytváříme Boha k obrazu svému.

– Willard Decker

PROLOG

Yonada stoupala po západní obloze a rolníci se k ní modlili, aby opět zapršelo. Natira, guvernérka Zaslíbeného světa Loriny věděla, že tomu musí učinit přítrž – buď modlitbám, nebo jejímu vycházení. Možná by se Yonada dala přemístit na vyšší orbitu, kde by nezářila tak jasně a nebyla viditelná za denního světla, a čtyřikrát denně by nepřelétala oblohu. Ale to by nestačilo. Ne, pokud se lidem nepodaří otevřít svou mysl, jako se to podařilo jí.

Natira v náhlém popudu nařídila vznášedlu zastavit, vystoupila a přiměla Tasariho bezpečnostní družstvo i tým Federace opustit vozy a přidat se k ní. Kráčela bahnem a bylo jí jedno, že si zničí elegantní boty a znečistí lem lesklých šatů (koneckonců jich měla spoustu). Postavila se mezi rolníky a Yonadu, hrdě napřímila hlavu a promluvila svým nejpřívětivějším řečnickým hlasem. Jak jen mohl mdlý světelný bod na obloze konkurovat její kráse? „Orákulum déšť nepřinese,“ sdělila pomýleným duším. „Je to jen stroj – nástroj, stejně umělý jako vaše pluhy a hrábě. Věřte naopak jim, síle svých vlastních svalů a obětavosti Lidu, a pak se vaší úrodě bude dařit, stejně jako Lorině.“

Rolníci na ni hleděli zamračeně a nesměle, až na jednoho statného mladíka, který vstal, aby ji se jí postavil. „Odpadlice! Zrádkyně Orákula! Proč bychom tě měli poslouchat, ty posluhovačko Federů?“

„Protože naplňuji skutečný záměr Tvůrců,“ odvětila se sebevědomým úsměvem. „Orákulum bylo pouze jejich nástrojem a jeho funkce byla ukončena. Musíme se teď spolehnout sami na sebe a na naše přátele z Federace.“

Mladík jí nazval synonymem pro exkrementy, jež vzápětí doprovodil skutečnými, které se čerstvě objevily za konarim táhnoucím jeho pluh. Rozprskly se po přední části Natiřina roucha a po odhalených částech kůže, které roucho elegantně nezakrývalo. Natira sebou trhla, byla však ráda, že nemířil výš.

Tasariho bezpečnostní jednotky už vyrazily a jejich nažehlené hnědé uniformy se střetly s prostými, podomácku utkanými rolnickými šaty. Chlapec se pokusil utéct, ale strážci ho rychle obklopili s tasenými paralyzéry. „Buďte opatrní!“ zavelela Natira. „Je to jen pomýlený mladík. Muži jako on jsou budoucností Loriny a my jich máme příliš málo.“

„Ale, guvernérko, je třeba z něj udělat příklad,“ trval na svém Tasari. „Lid se musí naučit –“

„Ano, musí se učit,“ přerušila ho. „Proto ho vezměte a veďte ho. Ukažte mu Knihu Lidu a texty Federace. Vzděláním a osvícením se on i všichni Loriňané mohou společně povznést nad primitivní pověry do jasného nového věku.“

Tasari úsečně přikývl. „Jistě, paní guvernérko.“

Natira zamířila zpátky k vozidlu, dychtivá vrátit se domů, shodit ze sebe zničené šaty a pořádně se vykoupat. Pozorovatelům Federace jejich čich, citlivější než fabrinský, nezáviděla. Komisař Soreth viditelně nakrčil nos, přestože se vrásčitý Vulkánec svou reakci snažil co nejlépe zakrýt. Mladě vyhlížející sociolog Hvězdné flotily Lindstrom si odkašlal. „Kdybyste nám poskytli své moderní vybavení,“ poznamenala Natira kysele, „podobná dřina ve špíně by byla zbytečná.“

Soreth přísně pozvedl obočí. „Jak jste si jistě dobře vědoma, paní guvernérko, podobný pokrok musíte učinit sama. Můžeme vám jen radit.“

Sloužící, kteří k ní přispěchali s navlhčenými ručníky, jí začali pomáhat ze zničených šatů. „A přesto si přejete, abychom se připojili k vaší velké Federaci a naše léky a pradávné znalosti mohly prospět všem vašim národům.“

„Přejeme si, abyste se stali silnou civilizací, která obohatí naši rozmanitost, a ne se jí podřídí.“

„Pak si tedy můžete být jistý, pane komisaři, že děti Fabriny znovu získají svou dávnou slávu. Lid se lží Orákula vzdá, dokud do toho já budu mít co mluvit.“

„Za dobu strávenou na Lorině jsem pozoroval celou řadu důkazů o tomto přerodu,“ opáčil Soreth. „Nebylo by logické věřit, že jediný… nepříjemný incident by tyto snahy jakkoli poškodil.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ ozval se Lindstrom, který se snažil nedívat se přímo na ni, zatímco jí sluhové omývali kůži. Tabu pozemšťanů jí připadala velmi zvláštní, uvážila-li, že to byli právě oni, kdo Fabriny osvobodil od jejich nejpřísnějších zákazů. „Stará víra je ve vaší kultuře zakořeněná už přes deset tisíc let. Nemůžete čekat, že se vytratí během jediné generace.“

Natira se na mladého muže zamračila. (Pravda, nebyl o moc mladší než ona sama, ale jeho baculatá tvář, sluncem vybledlé vlasy a impulzivní chování jí ztěžovaly vnímat ho jinak něž jako chlapce.

„Tvůrci se možná domnívali, že pověry budou mít na Yonadě svůj účel, zatímco jsme byli drženi pod falešnou oblohou dutého světa. Ale přáli si, aby se lidé dozvěděli pravdu, jakmile dorazíme k Zaslíbenému světu. A já přísahala, že budu sloužit pravdě.“

„To já taky,“ přitakal Lindstrom. „Ve Hvězdné flotile nás učí, že je to naše základní povinnost. Ale existují různé druhy pravdy. Ať je původ těchto přesvědčení jakýkoli, mají pro váš lid význam; jsou nedílnou součástí vaší kultury.“

„Mluvíte jako Orákulum,“ ušklíbla se Natira, když si začala kolem boků omotávat nové šaty. „Pravda by měla být pravdou pro všechny.“

Lindstrom se náhle zamračil a zhluboka se nadechl. „Cítíte to?“

Soreth pozvedl obočí. „Je nemožné cítit cokoli jiného.“

„Ne, to nemyslím – něco… hoří…“ Otočil se, chvíli upřeně hleděl na pozemní vůz a pak se tím nejnemístnějším způsobem rychle vrhl na Natiru a Soretha, srazil je do bláta a zničil veškerou snahu jejích služebníků stejně jako její nové šaty dřív, než si je stačila úplně obléct…

Pak se ale otřásla země, Natiru zasáhl spalující žár a tlaková vlna ji zatlačila hlouběji do bahna. Když se vzpamatovala a posadila, aby se rozhlédla kolem sebe, spatřila na místě, kde předtím stálo vznášedlo, hořící vrak. Plameny byly přízračně tiché a ona si uvědomila, že kromě hlasitého zvonění nic neslyší – právě ve chvíli, kdy si vzpomněla, že řidič zůstal uvnitř vozu.

„Takže Natira přežila?“

„Ano, vaše Svatosti,“ přisvědčil neochotně Moredi. Když jeho bomba minula cíl, byl v pokušení se do centrály nevrátit, aby nemusel čelit Dovrakuovu trestu. Ale kdyby utekl, věděl, že by ho Věrní našli a vypořádali by se s ním stejně rázně a nemilosrdně, jako by si poradili se všemi svými nepřáteli a jako se měl on vypořádat s Natirou. Místo toho se postavil svému vůdci, sdělil mu pravdu a spoléhal se na jeho milosrdenství. „Já však neselhal! Ten úlisný Feder ji zachránil! Do jednoho je proklínám! Nejdřív jejich ‚Hvězdná flotila‘ zničila naše posvátné Orákulum, a teď ukrývá tu mrchu, která Je zradila!“

„Uklidni se,“ mírnil ho Dovraku. „Všechno má své důvody. Dokonce i Hvězdná flotila hraje svou roli ve výpočtech seslaných Orákulem.“

„Jak? Jaký má smysl, že Tvůrci dovolují existenci takového zla?“

Dovraku vykročil k Moredimu uvolněným krokem, s pohledem netečným – a uhodil ho do obličeje silou, která muže srazila na zem a málem omráčila. „Takovým, jako jsi ty, nepřísluší, aby zpochybňovali posvátnou logiku Tvůrců,“ pronesl bez emocí. „Nezapomeň, proč útočíme právě teď.“

„Kvůli Znamení.“

„Přesně tak. Zrození nového boha, bytosti s transcendentní logikou a nekonečnou výpočetní kapacitou… přímo nad světem Federů, tak jako Orákulum dlí nad Lorinou.“ Prorokův hlas zůstal klidný a jasný, neposkvrněný vášní smrtelníků, avšak prodchnutý odhodláním a vírou. „A u zrodu stáli titíž členové Hvězdné flotily, kteří nahradili naše Orákulum svými vlastními lžemi.“

„Ale proč?“ odvážil se zeptat Moredi prosebným a podřízeným hlasem. „Proč by srazili jednoho boha a zvěstovali jiného?“

„Doufám, že se to dozvím. Ale je jisté, že vše má svůj účel. Apoteóza u Země je znamením, předzvěstí znovuzrození Orákula. A trojice Kirk, McCoy a Spock sehraje svou roli, tím jsem si jistý. Možná jako osvoboditelé Orákula… nebo jako jeho oběti.“

Dovraku natáhl ruku, pomohl Moredimu na kolena a blaženě se na něj zahleděl. „Ale není pochyb o tom, že se Orákulum brzy znovu zrodí, mocnější a velkolepější než kdy předtím. Mocný V’Ger nám ukázal cestu.“

KAPITOLA
PRVNÍ

Nezasloužila by si teď Enterprise pořádnou testovací plavbu, pane Scotte?

– James T. Kirk

Jim Kirk se ztratil a na vině byla Enterprise.

Ne však tak jako před dvěma týdny, kdy ho neznalost přestavěné hvězdné lodi donutila zeptat se pobočníka, kde najde turbovýtah, a ztrapnit se tak přímo před Willem Deckerem. Ne, jakmile mise k V’Geru skončila, pustil se Kirk do intenzivního průzkumu všech novinek modernizovaného plavidla. Už od počátku se k tomu chystal, coby náčelníkovi operací Hvězdné flotily mu ostatně příslušelo, aby se v podobných záležitostech orientoval, ale povinnosti spojené s řízením přesunů materiálu a personálu a údržbou celé flotily mu pokaždé zabránily soustředit se na podrobnosti přestavby jediné lodi. Anebo se jí možná vyhýbal podvědomě, protože by ho příliš bolelo sledovat vše jen zpovzdálí, a potvrdit si tak, že Enterprise už není jeho.

Kirk se domníval, že rychlokurz technických zvláštností nové Enterprise ho již vyléčil z romantického vytržení, které prožil, když loď poprvé spatřil v doku, kde se mu Scotty během prodloužené cesty přepravním modulem pochlubil svou kráskou. Přesto se teď, když vyhlížel ven velkými panoramatickými okny důstojnického salónku Hvězdné základny 22, odkud bylo vidět na přístaviště vesmírné stanice a na blyštící se hvězdnou loď, která tam kotvila, v její kráse opět ztratil. Stará Enterprise Kirkovi vždycky připomínala Pegase v letu: její kůže se bíle leskla, spojnice trupů evokovala krk koně se vztyčenou hlavou, sešikmené vzpěry gondol zase křídla připravená k prudkému vzletu. Pro pozorovatele s méně poetickým viděním světa to však byla dokonale funkční konstrukce, samé rovné linie a okrouhlé záhyby. Nyní se díky krku směřujícímu víc dopředu, vzpěrám zkoseným dozadu, nesoucím gondoly navržené v duchu art deco a štíhlejším liniím trupu posetého souhvězdím světel proměnila v sochu evokující rychlost a sílu. Bylo to, jako by se zakuklila a nyní na svět vykoukla tak, jak vždycky měla vypadat.

S výjimkou kostry talíře a přední části sekundárního trupu toho z původní lodi zbylo jen málo. Jistě nešlo o první loď v dějinách, která byla takto důkladně přestavěna, a co nejvíc původního materiálu bylo recyklováno na výrobu stavebních článků a přepážek. Přesto byly každý pohonný a energetický systém, každý počítač, každý kus vybavení, každý metr vedení a optických vláken, každá konzole, židle a osvětlovací panel nahrazeny novým, vylepšeným modelem. Kirkovi na ničem z toho nezáleželo. Koneckonců, většina buněk v jeho těle v době, kdy poprvé převzal velení hvězdné lodi, byla také dávno nahrazena (i když bohužel nijak vylepšenými verzemi), ale celek zůstal stejný; tělo obsahovalo tutéž duši. A když Enterprise spatřil, hned věděl, že totéž platí i o ní. Rozdíl byl pouze v tom, že teď byla její duše viditelnější.

„Copak tě to už nenudí?“ ozval se za ním veselý hlas. Kirk si růžolícího odrazu komodora Feina zrcadlícího se v okně všiml, sotva velitel základny vstoupil do salónku. „Jen tak zírat na svou loď? Chci říct, že tam jen… visí. Nic nedělá.“

Kirk se usmál. „To ani Mona Lisa. A i na ni se lidé rádi dívají pořád.“

„Není to můj typ,“ pokrčil mohutný komodor s tmavými vousy rameny. „Vůbec nechápu, co je na tom jejím úsměvu tak záhadného. Copak se lidé běžně neusmívají, když se nechávají portrétovat?“

Kirk se chystal odpovědět, ale nenašel ta správná slova. A tak se vrátil k výhledu na Enterprise. Fein se k němu na okamžik připojil, pak nápadně zívl, aby se k němu Kirk opět otočil. „Promiň. Nechápej mě špatně, je to bezesporu pěkná loď. O to víc teď, když s ní mí lidé skončili.“

„O tom nepochybuji. Prosím, poděkuj komandéru Mattesinovi a jeho týmům.“ Vzhledem k tomu, že Enterprise vyplula předčasně, nezbylo příliš mnoho času na instalaci všech potřebných zařízení pro členy posádky. Kirkovo impulzivní rozhodnutí zamířit „vpřed, tamhletudy“ na testovací plavbu, místo aby se vrátil do vesmírného doku a dokončil přesuny personálu, přestavbu a doplnění nezbytných zařízení, posádku mírně rozladilo. Kirk proto nařídil, aby byly osobní věci jejích členů doručeny na Hvězdnou základnu 22, která se shodou okolností nacházela na trase kurzu vágně vytyčeném kapitánovým „tamhletudy“. Fein a jeho posádka odvedli při dovybavení lodi skvělou práci, byla nyní pohodlnější a méně strohá. Ba co víc, pomohli Spockovi a technikům odstranit poslední kód trojského koně, kterým romulanští špehové při přestavbě infikovali počítače a který Decker objevil doslova v předvečer dne, kdy ho Kirk zbavil velení. Teprve po misi k V’Geru měli Scott a doktorka Chapelová čas ho o incidentu informovat, a Kirk poznal, kolik toho zesnulému Willu Deckerovi dluží. Ne, ne zesnulému, jen… nezvěstnému? Ztracenému? Povznesenému? Jakému vlastně?

Fein znovu promluvil, a přerušil tak jeho přemítání. „Určitě nechceš, abychom jí natřeli trup? Chceš ho nechat jen tak?“

Kirk znovu očima přejel po povrchu Enterprise. Věděl, že má před očima dvacet tisíc desek z krystalického tritania fázově svařených do jediného, téměř bezešvého celku, s každým plátem o rozdílné struktuře, aby se žádná prasklina v trupu nemohla příliš rozšířit. Avšak v jeho očích šlo o mozaiku perleťových, zářivých našedlých odstínů, které loď prozařovaly jako mnohostěn vytesaný z drahokamu. „Takhle se mi líbí víc,“ opáčil, pak se ale zarazil, aby nepřidal: „nahá“. Věděl, jak by to vyznělo – zvlášť kdyby se o tom dověděl McCoy, který ho měl stále pod drobnohledem, jestli nejeví známky posedlosti vlastní lodí.

Ale pokud nejsem posedlý, pomyslel si Kirk, proč tu tedy stojím a při každé příležitosti civím z okna, místo abych se družil se svými lidmi a poznával je? Zvláště s těmi novými, kteří přišli na palubu zde, na hvězdné základně. Enterprise opustila přístav s minimální standardní posádkou 431 členů, z nichž spousta patřila k dočasnému personálu, který měl po ukončení nouzového stavu jiné úkoly. Ti je na základně opustili, a namísto nich se nalodilo přes sto nových, čímž posádka dosáhla plného počtu pěti set členů. Kirk je všechny formálně přivítal na palubě a potřásl si s nimi rukou, ale dosud se nijak vážně nesnažil je poznat, naladit se na společnou vlnu a začít formovat nový tým, rodinu, jakou bývala jeho někdejší posádka. Ale proč?

Kirk se probral ze svého snění. „Máš pravdu, Davide,“ pronesl. „Dost lelkování. Je čas, abych se vrátil na palubu.“ S Feinem v patách opustil rázným krokem salónek pro důstojníky.

Chodba vedoucí k přístavní lávce měla svá vlastní okna a Kirka nijak nepřekvapilo, že není zdaleka jediným, kdo si Enterprise prohlíží. Dokonale chápal zvědavost členů posádky základny – pro většinu to byla vůbec první možnost prohlédnout si špičku technologie Hvězdné flotily. Záhy si však uvědomil, že mnozí z nich zírají i na něj s výrazy zračícími zvědavost i bázeň. Ošil se. „Co se děje?“ zeptal se Fein.

Kirk schoval své pocity za kyselý úšklebek. „Navzdory všeobecnému přesvědčení… se na výsluní necítím příliš dobře.“

„Nemůžeš jim to mít za zlé, Jime. Tvá poslední mise všechny doslova oslnila. Obrovský mrak razící si cestu warpem devět klingonským prostorem a přes území Federace, ze kterého se vynoří loď o velikosti Maui, která hrozí, že vyhladí Zemi, ale nakonec se promění v největší z ohňostrojů v dějinách, aby přešla na vyšší úroveň existence. A navíc se ukáže, že jde o dávno ztracený Voyager 6, který se vyvinul a hledá svou mámu. Nejen že to bylo epické, ale doprovodil to skvělý vizuál.“

„Vizuál?“

„Jistě. V’Gerova… erupce … plní všechny zprávy už týden a půl, natočená ze všech možných úhlů. Nemluvě o záznamech senzorů z vašeho přeletu té věci, které všechny kanály přehrávají do zblbnutí. Vynořili se všemožní odborníci, kteří se snaží vysvětlit, co byl V’Ger zač, čím se stal a jak to dokazuje jejich oblíbené teorie o kosmologii, kybernetice, evoluci, bohu a kdoví čem dalším. Slyšel jsem, že někteří podnikají na Zemi poutě a prohlašují ji za posvátné místo.“ Fein se zamračil. „Copak jsi o ničem z toho neslyšel?“

„Měl jsem moc práce! Kromě toho, znáš mě, jsem spíš čtenář.“

„Jde o to, že lidi přirozeně zajímá loď, která se ocitla v centru všeho dění, i její kapitán.“

„Ale členové Hvězdné flotily? My se setkáváme s… podivnými kosmickými jevy v jednom kuse.“

„Jenže tohle je zvláštní případ. Přiznej si to, Jime, doslova jsi zachránil Zemi. To by komukoli zajistilo slušnou publicitu, zvlášť když je tím dotyčným James T. Kirk.“

Kapitán si povzdechl. „Já nejsem James T. Kirk,“ opáčil jako ozvěna Feinova dramatické deklamace. „Jsem Jim Kirk. Nejsem o nic výjimečnější než kterýkoli jiný kapitán. Je to jen… publicita.“

„Chápu. Ta peloská záležitost. Muselo být těžké se tím sžít, a dnes na tebe hodí tohle. No ale přiznej si to, Jime, teď jsi vesmírný superhrdina, ať už se ti to líbí nebo ne.“ Fein se uchechtl. „Kdybych to byl já, trochu bych to zužitkoval. Povýšení, smlouva na knihu… ale to se k vesmírnému hrdinovi nehodí, že ne?“

„Pokračuj, Davide, a přestanu sem létat kvůli opravám,“ pronesl Kirk žoviálněji, než se uvnitř cítil.

„A připravíš se o skvělé jídlo? To bude katastrofa. Pro tebe.“ Komodor poplácal Kirka po zádech, rozloučil se, nechal kapitána samotného s jeho myšlenkami a odkráčel po lávce.

Vesmírný hrdina. Kde na to přišli? Ale možná tomu začínal sám věřit. Vždyť sám sebe přesvědčil, že pouze jeho letité zkušenosti mu pomohou zachránit svět. Ale nakolik skutečně k té misi přispěl? Bylo to Spockovo splynutí myslí s V’Gerem, které jim poskytlo klíčové poznatky o jeho podstatě. A byl to Will Decker, kdo nakonec přinesl oběť, jež skutečně zachránila planetu, a vzdal se své tělesné existence, aby naplnil V’Gerovu potřebu spojit se se svým Stvořitelem a vyvinout se na novou úroveň vědomí.

Pravda, Decker by na rozdíl od Kirka možná jednal zdrženlivěji, nemusel by včas podniknout potřebné kroky, ale na druhou stranu jako první důstojník měl povinnost kapitánovi radit, aby se měl na pozoru. Kdyby Will seděl v kapitánském křesle, zřejmě by se rozhodoval podobně jako on. Čím tedy Kirk skutečně k misi přispěl? Čím si zasloužil uznání – či získal důvěru posádky?

Veškeré pochybnosti vyhnal z mysli, když se přiblížil k průchodu na hlavní lávku vedoucí k Enterprise. Tak či tak byl teď opět jejím kapitánem a bylo na čase se podle toho začít chovat. „Povolení vstoupit na palubu?“ pokývl loďmistryni zh’Ral, když překračoval práh.

„Povolení uděleno, pane,“ odpověděla Andorianka. „Vítejte zpátky, kapitáne.“

„Děkuji,“ ocenil Kirk neformální přivítání. Opravdu se cítil vítaný. Cosi ve vzduchu, v gravitaci, prostředí lodi – přestože vše bylo standardizované, připadalo mu to příjemnější než na základně, cítil se víc… doma.

Teď už jen stačilo, aby dokázal, že si podobné přivítání zaslouží. Potřeboval nový úkol. Přece jen musel loď pořádně otestovat. Flotila byla v těchto dnech nebezpečně oslabená, stále se zotavovala ze ztrát, které utrpěla v posledních několika letech – Constellation, Intrepid, Excalibur, Defiant,Zheng He, celé posádky Exeteru, Sphinx a Ashoky a příliš mnoha dalších. To také způsobilo onu absurdní situaci, že Země zůstala bez obrany, až na jeden nepřipravený těžký křižník a skupinku lehčích lodí, které byly příliš slabé, než aby dokázaly nebezpečí čelit. (Nemluvě o nejmodernější planetární obranné síti, kterou V’Ger vypnul jako pojistky poté, co během několika sekund vytáhl z počítače Enterprise složitě zašifrované údaje.) Teď, po těsném vítězství, Rada Federace konečně vyslyšela naléhání admirála Nogury na navýšení zdrojů. Enterprise se jistě zanedlouho skutečně zapojí do akce a vyzkouší své nové systémy v akci, což bude bezpochyby dlouhý a zajímavý proces objevování. Klingoni útočící zvenčí, systémy vybuchující zevnitř… pomyslel si trpce Kirk, to bylo přesně to, co potřebuje, aby se přestal litovat.

Sotva došel k turbovýtahu, všiml si, že z něj vychází jeho první důstojník. „Pane Spocku!“

Spock mu kývl. „Kapitáne.“

„Hledal jste mě?“

Spock pozvedl obočí a Kirk si uvědomil, jak moc mu ten jeho výraz chyběl. „Ne, pane. Jen jsem… se procházel.“

Kirk na něj zíral. „Doufám, že se zase nechystáte na vesmírnou procházku?“

Spock mu odpověděl nepatrným, ale upřímným úsměvem – na tento výraz se Kirk stále snažil zvyknout. „Ne, těch jsem si užil dost.“ Odmlčel se. „Od té doby, co jsem se spojil s V’Gerem… se mi obtížně medituje. Vzpomněl jsem si, že má matka často ráda chodí na procházky po městě – obvykle v noci, kdy jsou teploty pro pozemšťany přívětivější – aby, jak sama říká, strávila nějaký čas pouze se svými myšlenkami. Představa chůze bez konkrétního cíle nebo cvičení mi vždycky připadala nelogická. Ale Amanda věří, že jí to pomáhá utříbit si mysl. Jednou se mi svěřila, že si obvykle spojí určitou myšlenku s konkrétním místem, takže některá jsou myšlenkami tak „zaneřáděna“ a ztěžují jí jejich třídění. Chůze jí je zjevně umožňuje… efektivněji distribuovat. Alespoň tak mi to vždycky tvrdila.“

Kirk se usmál. „To nezní moc logicky, nebo ano?“

Spock zamyšleně naklonil hlavu. „Funkce humanoidního mozku jsou do značné míry asociativní, takže tento předpoklad má svá opodstatnění. Nicméně uznávám, že jsem se v poslední době více otevřel… neortodoxním myšlenkám.“ Kirk si hlasitě odkašlal. „Pane?“

„Ale… nic.“

„Dobře.“

„Já jen, že… Kostra a já jsme strávili pět let tím, že jsme se snažili, abyste víc prozkoumal svou lidskou stránku… strávil jste desítky let života obklopený pozemskou kulturou… ale navzdory tomu všemu jediné, co vás nakonec přimělo otevřít se, bylo dvouminutové splynutí myslí s největším počítačem Galaxie!“ Spock se na něj zaraženě – nebo snad pobaveně? – zadíval. „Jenom se cítím trochu… opomíjený. Ve jménu všech pozemšťanů.“

„Chápu,“ přisvědčil Spock nepřesvědčivě. „Inu… jestli vás to utěší, Jime, sondu Voyager 6 sestrojili pozemšťané.“

Kirk po něm vrhl dlouhý, utrápený pohled, který se ale vzápětí změnil v úsměv. Ve Spockových očích se zračilo ono šibalství, o němž Kirk vždycky věřil, že ho tam v minulosti vidíval, ale teď už nebylo tolik zastřené, tak potlačované jako kdysi. Zamyslel-li se nad vším vážně, nedávné splynutí Spocka změnilo a Kirkovi se výsledky zatím líbily. „Užijte si procházku, pane Spocku. Ale snažte se, aby se nám po chodbách nepovalovalo příliš mnoho zbloudilých myšlenek. Už nejsou tak široké, jak bývaly,“ dodal a poklepal na šikmou kovovou přepážku.

Spock se tentokrát široce usmál. „Jistě, pane,“ přikývl a otočil se. Když se Vulkánec loudal – ano, loudal – za roh, Kirk si byl jistý, že zaslechl uchechtnutí. Zavrtěl hlavou. Na tohle si budu muset zvykat, pomyslel si, když přivolával výtah. Přestože ho zajímalo, kam Spocka jeho cesta zavede, zjistil, že mu trochu ten starý, sucharský Spock, který vždycky předstíral, že vtip nechápe, chybí.

Spock se přestal usmívat, aby se mu smích nevymkl kontrole. Oddat se humoru bylo příjemné, ale právě teď se potřeboval soustředit. (A stejně to nebylo tolik vtipné.) Zažíval paradox: jeho nedávné prozření o potřebě emocí ho přimělo o sobě přemýšlet, ale city mu přemýšlení ztěžovaly. A to ho znervózňovalo, což situaci jen zhoršovalo a hrozilo, že se bude motat v emocionálních kruzích. To byl také skutečný důvod, proč se „vydal na procházku“ – seděl ve své kajutě, marně se pokoušel meditovat, byl ukázkou frustrace a jednoduše cítil nepřekonatelné nutkání fyzicky se odreagovat, pravděpodobně v důsledku instinktivní reakce pro boj nebo útěk. Protože v jeho spartánsky zařízené kajutě nebylo nic, s čím by mohl bojovat, a protože nechtěl zásobovači vysvětlovat místnost plnou rozbitého nábytku, vybral si tedy útěk, či přinejmenším pohyb. Jakmile se ocitl venku na chodbě a nohy ho bezcílně nesly vpřed, vzpomněl si na dlouhé klikaté procházky své matky a na uspokojení, které jí přinášely.

Potíže s vlastním impulzivním ovládáním Spocka znepokojovaly. Zprvu je připisoval neurologickému traumatu, které utrpěl, když mu mozek zaplavil obsah V’Gerovy paměti obsahující vědomosti z celého známého vesmíru. V posledních deseti dnech byl dokonce mnohokrát v pokušení dospět k závěru, že jeho nový příklon k emocím je pouze důsledkem poškození mesiofrontální mozkové kůry a že až se plně vyléčí, vrátí ke starým, přísně logickým návykům. Ale věděl, že by se pouze opájel sebeklamem. Poznal nesmyslnost života ovládaného výhradně logikou. V’Ger cestoval celé gigaparseky prostorem a tisíce roků časem (singularita, která ho vrhla napříč vesmírem, ho také poslala hluboko do minulosti) a nashromáždil nebývalé množství znalostí o fungování tohoto vesmíru, zatímco v tisících galaxií pátral po místě svého vzniku. Ale i se všemi získanými znalostmi zůstával zcela prázdný a nenaplněný. Bez emocí neexistovala žádná motivace, žádný důvod či smysl existence.

Při zpětném pohledu by to nemělo být takovým překvapením. Vulkánští neurologové už před tisíciletími zjistili, že humanoidní mozek zapojuje emocionální centra i při těch nejlogičtějších, abstraktních rozhodnutích, přičemž rozumnější či správnější možnost volí čistě proto, že je cítí jako správnější. Přesto vulkánští filozofové odmítali důsledkům tohoto faktu pohlédnout do očí. Spock nyní chápal, že i to je samo o sobě nelogické. A stejně nelogické by pro něj bylo popírat znalosti, které získal, jen proto, že neodpovídaly jeho představám. Kromě toho by se jeho mozková funkce už měla vrátit do normálu, takže její narušení nemůže nadále používat jako výmluvu. Toto uvědomění však samo o sobě neřešilo problém s ovládáním, ani nevysvětlovalo jeho neschopnost meditovat.

Změna prostředí pomohla zmírnit chaos ve Spockově mysli, řádnou meditaci ale nahradit nemohla. Když ho procházející členové posádky zdravili, do citlivých uší mu doléhaly ozvěny rozhovorů z postranních chodeb a k čichovým receptorům se mu draly pachy desítek různých druhů. Nakonec tak pouze přestal myslet na otázky, nad nimiž se snažil meditovat; k odpovědím se ani zdaleka nepřiblížil.

I bez smyslového rušení bylo stále těžší a těžší vnímat Voyager – Cestovatele, jak si pro sebe pojmenoval entitu, jež vznikla spojením V’Geru, Deckera a delťanské navigátorky Ilii. Od okamžiku jeho vzniku už Spock necítil totéž telepatické spojení, jež záhadným způsobem navázal s V’Gerem – vědomím, jehož přítomnost ve známém vesmíru podobně zaznamenalo mnoho dalších telepatů, přesto jen Spock ji dokázal konstruktivně využít. Podle zpráv v okamžiku transformace pocítili nebývalý mimosmyslový nápor a pak už nic, jako by se entita ocitla mimo jejich dosah, nebo se přemístila někam, kde ji zachytit nelze. Spock si však uchoval jisté pozůstatky jeho existence, dozvuky přímého kontaktu s V’Gerovou myslí.

Věděl, že Voyager našel smysl života, po němž V’Ger pátral, že cítí nově nabytou svobodu a je prosycen neukojitelnou zvědavostí. Ba co víc: Voyager už nebyl sám. Jak zjistil, mnohem větší než možnost poznávat nové úrovně existence, byla jeho radost z toho, že má někoho, s kým může své znalosti sdílet, s kým může sdílet sebe samého. I když byl Voyager jednotná bytost, Spock stále rozeznával jednotlivé prvky, které ji tvořily. V’Ger byl jádrem, zdrojem a smyslem celku, poháněný určující touhou naučit se všechno, co se naučit dalo, nyní ale konečně dokázal pochopit lidskou zvědavost, která ho inspirovala a jejíž plody mu přinesly naplnění. Decker obohatil Voyager bázní a údivem, věnoval mu svou představivost, kterou potřeboval k nalezení nových rovin existence, a při tom ho usměrňoval smyslem pro opatrnost a disciplínu, aby se nově zrozená bytost při svých výpravách do neznáma nestala příliš lehkomyslnou. A byla tam i Ilia, tišší hlas, mírnější hnací síla, ale v určitých ohledech sloužící té nejzásadnější roli ze všech. Zkušenosti plynoucí z delťanských sbližovacích praktik jí umožnily nahlédnout do sdílení myslí a učinily z ní most tohoto mnohem užšího spojení. Zatímco Decker mu dával impulz, aby se vydal na cestu do neznáma a hledal nové sféry existence, Ilia mu poskytla instinkt poznat sám sebe a milovat ty své části, které jej utvářely.

Spock cítil, že Voyager zkoumá místa, jimž se čtyřrozměrný časoprostor zdá plochý a stísněný, vnímá a hledá kontakt s ostatními inteligencemi, které v těchto světech sídlí, ale že jeho zkušenosti jsou Spockovu chápání natolik vzdálené, než aby ji dokázal správně porozumět. Rovněž vycítil, že Voyager roste, hledá v paměti nespočtu myslících bytostí, které V’Ger absorboval – a jejichž mysli se zachovaly v digitální podobě stejně dokonale jako ta Iliina, ale dosud nepoznal jejich vědomí – a metodicky je všechny začleňuje do složené mysli, umožňuje jim znovu žít, možná navždy, jako součást svého zvětšujícího se kolektivního já. Mnozí by na to mohli pohlížet jako na racionální podobu posmrtného života. Pravdu však Spock neznal, nikdy se touto otázkou příliš nezabýval.

Spockův kontakt s Voyagerem se rychle vytrácel, jak se více a více vzdaloval mysli, se kterou před časem splynul. Bylo mu to líto; v určitých základních rovinách se cesta Voyageru za poznáním shodovala se Spockovou – oba byli racionálními bytostmi, které si uvědomily, že logika jim nestačí, a dosáhly proto nové jednoty se svou emocionální polovinou. Spock doufal, že dlouhodobější vztah s Voyagerem mu poskytne vedení na jeho vlastní cestě. Ale zdálo se, že brzy se ocitne na své pouti úplně sám.

Spock zaregistroval, že ho potulování přivedlo na palubu 7, přímo před lodní ošetřovnu. Pozvedl obočí a zamyslel se, zda jeho procházka byla opravdu tak bezcílná, jak se zprvu domníval. Bylo fascinující nechat se vést podvědomými motivy, které si racionálně neuvědomoval. Ne, oprava: motivy tu byly vždycky, jen si je předtím nepřiznával. Vulkánské myšlení, jak mu začínalo docházet, nebylo vlastně vůbec racionální jako spíš racionalizované. Spock však usoudil, že jeho podvědomé nutkání, pokud tu nějaké bylo, mělo své opodstatnění. Možná by mu prospěla rada od lékaře. Třeba zde hrál roli fyzický faktor, který neuměl odhalit.

Když vstoupil do zdravotnické laboratoře, zjistil, že je prázdná, ale oknem ordinace hlavního lékařského důstojníka spatřil doktory McCoye a Chapelovou, jejichž hlasy se jasně nesly otevřenými dveřmi.

„Jste si jistá, že je ta zatracená věc správně kalibrovaná?“

„Sama jsem na instalaci dohlížela, Leonarde. Vím, o čem mluvím!“

„Pak podle ní celá posádka právě umírá na podchlazení!“

„Ukažte… ach, Leonarde, čtete to špatně! Pořád přemýšlíte ve fabrinských jednotkách?“

„Sakra… věděl jsem, že jsem v tom zatroleném zapadákově strávil příliš mnoho času. Dobře, jak můžu znovu přepínat mezi kanály?“

„Stačí si přečíst menu, víte? Musím na vizitu.“

„Nenechávejte mě tu s touhle obludností samotného, Christine! Takové mučení není náplní mé práce.“

„To vy přece vždycky říkáte, že trocha utrpení je dobrá pro duši.“

„To nikdy neříkám.“

„No, jeden z nás to říká určitě, takže ode mě soucit nečekejte. Upřímně, jste stejně špatný žák jako pacient.“

„To si pište.“

Spock se rozhodl odejít dřív, než si ho Chapelová všimne, ale už bylo pozdě. „Pane Spocku!“ zavolala na něj lékařka na prahu dveří.

„Doktorko.“

Po trapné pauze se vzpamatovala a promluvila. „V poslední době jsem vás příliš neviděla. Myslím, že se mi vyhýbáte.“ Nad jeho stydlivým mlčením se usmála. „Ne že bych vám to měla za zlé. Podle toho, jak jsem se k vám dřív chovala, se ani nedivím. Máte možná strach, že bych mohla využít příležitosti, když teď jste… však víte.“

„Ano… jsem si okolností vědom.“

„Nemusíte se bát, pane Spocku. Tu hloupou zamilovanost jsem už dávno překonala. Nakonec jsem si uvědomila, že mi neprospívá, když se neustále dvořím odtažitým, nepřístupným mužům.“

Spock se na ni ostražitě podíval. „Ale já už nejsem… zcela nepřístupný.“

Chapelová našpulila rty. „Nejste, to máte zřejmě pravdu. Ale myslím… že existuje ještě spousta otázek, které si musíte zodpovědět, než budete připravený na představu romantického vztahu. Pokud vám nevadí, že to říkám.“

„Ne.“ Vlastně se mu docela ulevilo, když to slyšel.

Nastala další nepříjemná odmlka. „Takže! Stejně teď musím dokončit vizitu. Ještě se uvidíme, pane Spocku.“

Pokývl. „Doktorko.“

Chapelová se vzdálila, možná rychleji, než by korespondovalo s jejím nevázaným chováním, a Spock přistoupil k ordinaci. Zarazil se však, když McCoy znovu vykřikl. „Chris! Ta zatracená věc říká, že jeden člen posádky dýchá fluor!“

„To musí být jeden ze Zaranitů!“ ozvala se zpoza rohu Chapelová.

„Chcete mi říct, že existuje druh, který dýchá fluor?!“

„Ve skutečnosti,“ vložil se do hovoru Spock, „je pro Zaranity stěžejním plynem při dýchání kyslík. Ale na Zaranaii žijí v hojném množství mikrobi, kteří metabolizují fluoridy a fluor uvolňují jako odpadní produkt. Vzhledem k tomu, že je tento prvek vysoce reaktivní, nesetrvá v atmosféře dlouho, ale stopová množství, která zůstanou, sehrávají v zaranitském metabolismu důležitou doplňkovou roli, podobně jako stopové prvky ve vašem nebo mém. Všechny dýchací přístroje našich zaranitských členů posádky obsahují kolonii těchto fluorogenních mikrobů a –“

„Spocku!“ zarazil ho McCoy. „Na někoho, kdo se údajně naučil porozumět emocím, se zdá, že je pro vás stále nesmírně těžké poznat, kdy někoho rozčilujete!“

Spock na něj vrhl nevinný pohled. „Vzhledem k tomu, že podráždění je vaším standardním stavem, doktore McCoyi, může být náročné rozlišit jeho jednotlivé příčiny.“

„Pokud jste poblíž vy, Spocku, nemusíte hledat příliš daleko,“ zabručel. „I když právě teď je mi tahle zatracená skenovací jednotka stejně nepříjemná. Čí to byl geniální nápad, strčit všem do přezek na opasku lékařské monitory? Jen tak lidem přidali výmluvu, proč nechodit k doktorovi. ‚Stejně mě monitorují, tak mi prostě řeknou, kdyby se něco dělo.‘ Další technologie, která nám znepříjemní život. Medicína není o skenování a měření údajů, je o rozhovoru s pacientem, dívání se mu do očí, naslouchání jeho hlasu. O laskavosti a tišení bolesti, sakra!“ vrčel McCoy. Spock nad tou ironií povytáhl obočí, ale doktor to buď přehlédl, nebo ignoroval. „Nemluvě o tom, jak moc se mi příčí představa, že se důvěrné lékařské informace všech lidí šíří po celé lodi.“

„Ve skutečnosti, doktore, jsou skenovací jednotky ryze pasivní a vyžadují, aby s jejich pomocí jednice dálkově skenoval pouze počítač tady na ošetřovně, právě z důvodů onoho potenciálního narušení soukromí…“

„Stejně se mi to nelíbí. Tohle je orwellovská medicína. Pohodlí a zjednodušování převažují nad lidskými potřebami, a já se ze všech sil budu snažit, abych je z dalších úprav uniforem dostal.“ Zatahal se za límec. „Ti zatracení zásobovači se stejně neumějí rozhodnout – za dalších šest měsíců budeme mít nejspíš nové uniformy. Snad pro jednou navrhnou něco, co nebude vypadat jako pyžamo.“

„Vskutku,“ pokračoval Spock. „Pokud máte takové potíže s rozlišováním oblečení, vysvětlovalo by to, proč vaše uniforma tak často vypadá, jako by v ní někdo spal.“

„Přišel jste mě urážet, nebo jste měl k návštěvě skutečný důvod?“

Spock se nadechl. „Stále mám potíže s meditací.“

McCoy si povzdechl. „Spocku, sám víte, že fyziologický důvod jsme už vyloučili.“

„Neurologický důvod, ano. Ale možná zde sehrává roli jiný faktor. Co třeba hormonální nerovnováha.“

„Hm.“ McCoy se opřel a upřel na Spocka pronikavý pohled. „Zvážil jste, že by za tím mohl být psychologický důvod? Něco, co nemůžete dostat z hlavy?“

„Právě k tomu meditace slouží – k pročištění mysli nebo cílenému vypořádání se s osobním problémem bez rozptylování jinými myšlenkami. Kdyby něco, co mám na mysli, narušovalo meditaci, nemělo by smysl meditovat.“

McCoy znovu zabručel. „Pak je tu možná něco, na co nemyslíte a na co byste myslet měl. Něco, co vás v hloubi duše trápí, ale vyhýbáte se přímé konfrontaci. Takže bez ohledu na to, jak jasná může vaše vědomá mysl být, je vaše podvědomí stále podrážděné.“

„Nechápu, jak by to bylo možné,“ svraštil Spock obočí. „V poslední době jsem se snažil čelit myšlenkám i obtížím, kterým jsem se v minulosti vyhýbal. Soustavně přehodnocuji všechna svá přesvědčení.“

„A já dělám, co můžu, abych se příliš škodolibě neradoval,“ přerušil ho McCoy.

Spock pohledem naznačil, co si o tom myslí. „Můžete si svou škodolibou radost odpustit, doktore. Zatím jsem nedospěl k pevným závěrům. Vulkánské tělo má stále řadu výhod. A i když jsem se rozhodl přijmout své emoce, jsou to stále vulkánské city, ne pozemské. Nemohu předpokládat, že váš způsob jejich zvládání je pro mě použitelný.“

McCoy pozvedl jedno obočí. „Pak byste si možná měl promluvit s doktorkou Onami. To je naše nová xenopsycholožka. Pokud někdo rozumí vulkánským emocím,“ potřásl hlavou nad těmi slovy, „pak to bude spíš ona než já.“

Spock se zamračil. „Ten návrh se mi… nelíbí. Jak víte, jsem uzavřená osobnost. I když je doktorka Onami bezpochyby velmi schopná, raději bych tyto záležitosti nesvěřoval cizímu člověku.“

Spock v McCoyových očích spatřil, co pro lékaře znamená, že ho počítá mezi ty, kterým důvěřuje a dokáže se jim svěřit. Přesto zřejmě neodolal, aby si do něj nerýpnul. „Odmítat pomoc nejkvalifikovanější osoby? To není moc logické, ne?“

„Ne… není.“

McCoy se ušklíbl. „Á, s vámi už není žádná legrace.“ Opřel se a přemýšlel. „No, vždycky je tu rodina. Ta vždycky naslouchá, když nikdo jiný nechce.“ Spock na něj zíral. „Aha. No jistě. Vzhledem k tomu, že se vás Sarek prakticky zřekl, protože jste si zvolil kariéru podle svého, umím si představit, jak by reagoval na to, s čím byste vyšel na světlo.“

„‚Na světlo‘, doktore?“

„Zapomeňte na to.“

„Každopádně jsem Sarekovi ani Amandě o svých… nedávných zjištěních ještě neřekl.“

McCoy se znovu předklonil. „Možná právě o to jde. Třeba se vyhýbáte udělat tenhle zásadní krok, a to je to, co dráždí a trápí vaše podvědomí.“

„Naopak, doktore – touto otázkou se vědomě zabývám každý den od chvíle, kdy jsem prozřel. To, že jsem o tom ještě nepromluvil se svou rodinou, je proto, že jsem dosud neurčil, co jí mám oznámit – protože jsem prozatím nezjistil, kudy se má nová cesta bude ubírat.“

„Pak nevím, co vám mám říct, pane Spocku.“ McCoy si povzdechl, zavrtěl hlavou a znovu se dotkl displeje dálkového skeneru na stole. „Sakra, zrovna teď nevím, co mám říct komukoli. Jsem jen starý poustevník, který se nechal proti své vůli vtáhnout zpět do civilizace. Pořád mám co dělat, abych dohnal všechny změny kolem. Chapelová je doktorka, vy jste se znovuzrodil jako… kdovíco, Čechov se proměnil z mladého dychtivého vesmírného kadeta v horkokrevného šéfa bezpečnosti, posádku z poloviny tvoří druhy, jejichž jména sotva dokážu vyslovit, natož abych věděl, jak se k nim chovat, na téhle nové lodi nedokážu najít ani záchody – a nepokoušejte se mi říct, kde jsou, vidím vám to na očích, že poznáte nadsázku.“

Spock si ho prohlížel. „Máte vy něco na srdci, doktore McCoyi?“

„Mě si nevšímejte, jsem jen unavený. Možná oba jsme. Něco vám řeknu, místo starostí s meditací se prostě zkuste pořádně vyspat. Nemůžete podcenit důležitost dobrého spánku.“ Povzdechl si. „Doma na mé chatě, to byl odpočinek! Uprostřed Apalačského pohoří, kolem na míle daleko nic než příroda, poblíž jen zurčící potok… Byl bych tam doteď, kdyby mě Jim nevytáhl do vesmíru. Pořád nedokážu přijít na to, jak mě Nogurovi hoši vůbec našli…“

Spock pochopil, že mu McCoy dnes už nepomůže. „Dobrá, doktore,“ řekl a vstal. „Dám na vaši radu… a doporučím vám, abyste udělal totéž.“

„To je to nejrozumnější, co jste kdy řekl. Hezké sny, Spocku.“

Spock ironicky zkřivil rty. „Uvidíme.“

Když ministr obrany Tasari vešel do Natiřina nemocničního pokoje, mračil se. To jí samo o sobě mnoho neřeklo, protože takový byl jeho běžný výraz. Obvykle se však nemračil tak výrazně, pouze ostražitě či znepokojeně; svými oplácanými, nevýraznými rysy k ní občas vzhlížel jako malý chlapec, který se snaží soustředit na hodině matematiky. Teď, i když se rozdíl nedal příliš postřehnout, se mračil více než obvykle. „Paní guvernérko,“ pronesl přímým, nezaobaleným tónem, „s lítostí vám musím oznámit, že došlo k dalšímu útoku. Jistý disident se pokusil propašovat na konzulát Federace výbušné zařízení. Strážím připadal podezřelý, a tak se pokusily prohledat jeho roucho. Odpálil zařízení a zabil při tom dva mé vojáky.“

Natira byla zděšená. „Zabil se?“ Tasari krátce přikývl. „Neuvěřitelné. Jsou opravdu šílení.“ Otřásla se. „Násilí se den ode dne stupňuje. Povězte, Tasari, pokročil jste ve vyšetřování?“

„Jen málo, paní guvernérko. Výbušniny jsou vyrobené na stejné bázi jako hnojiva, ze snadno dostupných výbušných sloučenin, obvykle používaných zemědělci k odstraňování kamení a pařezů. Pro každého je snadné získat k nim přístup.“

„Chápu. A co ten chlapec, kterého jste zadržel? Věděl o tom plánovaném útoku na mou osobu?“

„Neřekl nic podstatného, než…“

Zbystřila pohled. „Než co?“

„Má paní, ten chlapec… se pokusil o útěk. Došlo k… incidentu na schodišti…. Je mrtvý.“

Natira zavřela oči. Ať už ji ten drzý mladík ponížil sebevíc, nevěřila, že je opravdovým zločincem, byl jen pomýlený. Možná jeho útěk prozrazoval pocit viny, ale přesto tomu nevěřila. „Tolik umírání… a všechno ve jménu prastarého podvodu.“

Tasari k ní přistoupil o krok blíž. „Má paní… možná bychom neměli být na smrt tak hákliví. Orákulum ji využívalo, pokud bylo třeba, a udržovalo si pořádek.“

„Takové byly jeho metody,“ ohradila se. „Metody minulosti, našeho zotročení. My zde budujeme moderní svět a k barbarství Orákula se nesnížíme. Naší cestou je osvícení, cesta Federace.“

„Ano, paní guvernérko.“ Tasari však nezněl přesvědčeně.

Tasari nicméně nebyl velký myslitel. Dělal, co se mu řeklo. Sloužil jí stejně, když se sama řídila šílenými příkazy Orákula, i teď, když se vše snažila napravit. Dokud bude oddaná správné cestě, bude ji poslušně následovat.

A to je možná ten problém, uvědomila si. Muž jako Tasari jí dokázal poskytnout oddanou sílu a disciplínu k zachování míru, ne však inspiraci nutnou k nalezení nových řešení. A ona inspiraci potřebovala. A tehdy si Natira vzpomněla na jediného muže ve svém životě, který ji skutečně inspiroval – a jeho přátele, kteří její svět už jednou zachránili. Možná jí ho pomohou zachránit znovu.

KAPITOLA
DRUHÁ

Jsme nyní jedna mysl.

Jedno srdce.

Jeden život.

– Tradiční yonadský svatební slib

McCoyovi trvalo opustit ošetřovnu a vrátit se do kajuty mnohem déle, než předpokládal. Se všemi těmi novými členy posádky ho rozvrh prohlídek vyčerpal – a obrovská rozmanitost jejich biologií celý proces značně komplikovala. Náročné bylo, když jsem měl na starosti Spocka, M’Ress a Arexe, pomyslel si McCoy. Teď nám tu jedni dýchají fluor, jiní se živí planktonem, žijí tu s námi velké šedé housenky… Co přijde dál, Hortové a mluvící pavouci? Jak může někdo čekat, že starý venkovský doktor s tím vším udrží krok?

McCoy se svalil na postel, ale v novém, neznámém prostředí bylo těžké se uvolnit. Stýskalo se mu po dřevěných stěnách, krbu, trámech skřípajících ve větru. Proč tady ještě vůbec jsem? ptal se sám sebe snad posté. Chapelová rozuměla nové ošetřovně i posádce lépe než on. A svůj letitý spor se Spockem v podstatě vyhrál. Čím by mohl ještě přispět?

Jestli ho tu něco drželo, byl to Jim Kirk. McCoy byl stále znepokojený emocionálním stavem svého starého přítele po tom, jaké veletoče v posledních letech zažil. Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán, říkal si v duchu McCoy, kterému svého času připadalo rozhodnutí zachránit Pelosiany naprosto nezpochybnitelné.

V době, kdy Enterprise Pelos objevila, bylo jeho obyvatelstvo decimováno klimatickými katastrofami způsobenými hustým mrakem mezihvězdného prachu zastiňujícím místní slunce. Spock vypočítal, že mor, který se zde nedávno objevil, vyhladí přeživší do dvou let. Peloská císařovna však věřila, že jen bohové smějí určit, kdo přežije nebo zemře, že jakýkoli lékařský zásah je rouháním. Kirk neviděl jinou možnost než poskytnout potají nenápadnou pomoc povstalcům usilujícím o svržení císařovny. Zdálo se, že ve stínu úplného vyhynutí druhu jde o jedinou rozumnou volbu. Navíc při tom nemusel odhalit existenci jiných obydlených světů, jelikož McCoyova séra vydával za objev ze vzdálené země. A pokud mohli za použití deflektoru rozptýlit prach o něco rychleji, nikdo na planetě to nemusel zaznamenat.

Ale velení Hvězdné flotily na věc pohlíželo jinak. Vše se událo ke konci jejich plánované pětileté mise a velitelství právě přehodnocovalo Kirkovu žádost o její prodloužení. Peloská aféra se odehrála přímo před očima úzkoprsého úředníčka, kterého na Enterprise vyslali, aby přezkoumal způsobilost lodi a posádky. Kirk byl vzápětí obviněn z porušení Základní směrnice a loď byla poslána zpět na Zemi.

Skandál nabobtnával, jak bylo každé Kirkovo dřívější sporné rozhodnutí přezkoumáváno pod drobnohledem. Zkušení důstojníci v revizní komisi samozřejmě ocenili, že Kirk směrnici povětšinou dodržoval, než by ji ohýbal, a že jeho zdánlivá porušení byla obvykle pouze reakcí na jiné specifické zásahy do vývoje světů. Rovněž chápali, že kapitán ve vzdáleném vesmíru musí mít možnost si vykládat pravidla pružně podle konkrétních situací a že Kirkovy výsledky se v tomto ohledu o nic víc neliší od rozhodnutí kteréhokoli jiného schopného kapitána.

Ale byl to Kirk, ne jiný zkušený kapitán, jehož minulost média rozpitvávala, a tak si kapitán v očích veřejnosti získal pověst rebela, neřízené střely nebo v nejlepším případě člověka vnucujícího jiným své kulturní ideály, byť v dobré víře. Šlo o největší skandál, kterému musela Flotila čelit od debaklu s počítačem M-5. Ale zároveň nikdo nemohl zpochybnit vše dobré, co Kirk vykonal, životy, které zachránil. To média zdůrazňovala stejnou měrou jako jeho obraz „zlobivého chlapce“. Hvězdná flotila i veřejnost si nedokázaly vybrat, zda mají kapitána zatratit, nebo vychvalovat.

Admirál flotily Nogura proto přišel s politicky nejvýhodnějším řešením: Jima povýšil a pověřil ho kancelářskou prací s noblesně znějícím názvem; oficiálně ho odměnil, ale ve skutečnosti ho odsunul stranou, aby se vyhýbal problémům. Určitě to zabralo, pokud šlo o utišení kontroverzního sporu. McCoy však měl o svého přítele obavy. Postavil se Nogurovi a od plic mu sdělil, že schovávat se za stolem je krutý a nebývalý trest pro člověka, jako je Jim, zvyklého velet z můstku, člověka, jehož duch se může rozvíjet jen na vesmírné lodi. Dokonce i degradovat ho na pouhého lodníka a poslat ho na nákladní člun by bylo laskavější. McCoy pohrozil rezignací, pokud Nogura rozhodnutí nezvrátí, a byl nakonec nucen svou hrozbu splnit.

McCoy se na Kirka chvíli snažil dohlížet, ale pro civilistu to bylo obtížné, a pak ještě těžší, když Jim čím dál víc podléhal vlivu Nogurovy pravé ruky, Lori Cianové. Ale ne, o mrtvých jen dobře, připomněl si McCoy viceadmirálovu smrt v tom pekelném transportéru jen pár hodin před tím, než jím musel projít on sám. Nemohl však nijak opominout, že využila Kirkovy zranitelnosti a svedla ho k přesvědčení, že dokáže uspět jako admirál, či se alespoň na novém postu odreagovat od svého zármutku. Netušil, co se mezi nimi stalo poté, co se McCoy rozhodl připojit k lékařské misi na Daran IV. Ale i když Jim nad její smrtí nepochybně truchlil – potlačoval své city, dokud mise neskončila, teprve pak, jakmile mu byl dopřán ten luxus, se k nim postavil čelem –, nebyl to hluboký zármutek ze ztráty životní lásky, jaký u něj pozoroval po smrti Edith či Miramanee, ale poklidný zármutek, jaký by cítil po ztrátě kteréhokoli kolegy nebo člena posádky. V případě Jima Kirka byl i takovýto rutinní zármutek upřímný a ryzí, ale ať už s Cianovou sdíleli v minulosti cokoli, muselo to před nějakou dobou definitivně skončit.

Možná i proto Jim znovu objevil svou vášeň velet lodi, a nakonec se probojoval k příležitosti, jak získat zpět Enterprise. Ale když McCoy vstoupil na palubu, okamžitě pochopil, že se touha stala pro kapitána posedlostí, zaslepila ho, až málem celou misi ohrozila, a postavila ho proti Deckerovi – svému nejlepšímu rádci na nové lodi – jako kdyby oba muži zápasili o ženu.

Jakmile McCoy svého starého přítele s těmito fakty konfrontoval a přiměl ho, aby se nad svým chováním zamyslel, Kirk jako by se vzpamatoval. V tom vždy tkvěla jeho zvláštní schopnost, uvažoval McCoy – skrýval v sobě jedinečnou rovnováhu sebevědomí a pochybností o svém jednání, vždycky dokázal své činy zvážit a postavit se svým nedostatkům a vrtochům, ale pokaždé je také uměl odsunout stranou a nedovolit jim, aby se mu pletly do práce či do života. Alespoň většinou. To, jak si podle všeho Nogura a Cianová Jima omotali kolem prstu, v McCoyovi vzbudilo obavy, zda tuto schopnost neztratil. Kirk ale vlétl s Enterprise do nitra bestie, a vrátil se z ní bez větších ztrát, a tehdy McCoy poznal, že starý Jim je zase zpátky. Možná ještě trochu váhal, ale cestu si jistě najde.

Opravdu ale teď nutně potřeboval McCoyovo vedení? Se Spockem po boku, s palubou lodi opět pod nohama byl připraven vydat se do vesmíru bez jistého starého venkovského doktora, který byl každým dnem neklidnější, protože mu chybí pohodlí domova?

McCoy se právě chystal jít spát, když zapískal interkom. Otočil se k tlačítku na nočním stolku, které se mu nakonec podařilo stisknout. „McCoy.“

„Doktore McCoyi, mám tu pro vás zprávu,“ ozval se hlas někoho, kdo měl právě směnu, ale koho nepoznával. „Není vysílaná v reálném čase, ale je označena jako naléhavá.“

„Ach jo,“ zasténal. „Jak to, že naléhavé zprávy nikdy nepřicházejí ve dvě odpoledne?“ Posadil se tak, aby průsvitnou přepážkou viděl na velkou obrazovku ve vedlejší místnosti. „Dobře, spojte mě.“

Rustikální malba, kterou si nastavil jako výchozí displej obrazovky, ustoupila obličeji, jenž nečekal, že kdy ještě uvidí – vznešené, půvabné tváři ženy, kterou si vzal a rozvedl se s ní během jediného dne. „McCoyi,“ oslovila ho Natira. „Lorinský lid potřebuje tvou pomoc.“

„Lorina?“ podivil se Kirk.

„Daran čytři,“ vysvětlil McCoy, „planeta, na které se usadili Yonaďané. Je to fabrinský výraz pro ‚slib‘.“

„Ach. Ovšem.“ Kirk si místní název planety nevybavoval, ale živě si vzpomínal na yonadský incident. Bylo to těsně po setkání s doktorem Kettaractem v sektoru Lantaru na okraji známého vesmíru. Na zpáteční cestě narazila Enterprise na okraji soustavy Daran na generační loď Yonada. Mířila po kolizním kurzu k páté planetě, domovu početné civilizace schopné kosmických letů, ale postrádající prostředky k odklonění asteroidu této velikosti. Přímočarý úkol vychýlit kurz Yonady komplikovalo náboženské dogma, které jí vnutilo Orákulum, její vládnoucí počítač – a diagnóza smrtelné choroby doktora McCoye. Nemluvě o jeho bleskových námluvách, svatbě a rozvodu s yonadskou velekněžkou Natirou – o nichž se Kirk příliš mnoho nedověděl, protože Kostra se pak o Natiře už nikdy nezmínil.

Ale teď se objevila na McCoyově komunikační obrazovce; usazená na nemocničním lůžku a s mahagonovými loknami rozpuštěnými až k pasu vypadala nedbale elegantně. „Počítači, pokračuj v přehrávání,“ nařídil Kirk.

„…bylo mi řečeno, že jsi opět na Enterprise,“ pronášela Natira. Mluvila standardem, ale se stejnou formálností, s jakou univerzální překladač převáděl její fabrinštinu při jejich prvním setkání. „A ráda bych požádala o pomoc i tvé kolegy. Náš svět čelí krizi. Ocitáme se v obležení fanatiků, kteří se nehodlají vzdát učení Orákula a chtějí vrátit náš Lid zpět do doby temna. Já sama jsem se málem stala obětí jejich šílenství nebýt záchrany ze strany vašeho odvážného kolegy, pana Lindstroma.“ Kirk si okamžitě vybavil mladého horkokrevného sociologa, kterého po střetu s Landruem zanechal na Betě III, a potěšilo ho, že ani jemu nic není. „Výbuch zabil jednoho z mých věrných služebníků, a kdyby nebylo lékařské péče Federace, byla bych těžce zmrzačena.

Jednalo se však jen o první z útoků. Od té doby došlo v různých státních budovách k explozím podomácku vyrobených výbušnin. Desítky lidí byly při těchto zbabělých činech zabity, naše bezpečnostní složky však nedokázaly najít pachatele a toto šílenství ukončit. „Potřebuji při potlačování nepokojů pomoc Hvězdné flotily, abychom mohli pokračovat v mírumilovné cestě k budoucnosti, kterou nám Tvůrci přislíbili.“ Zranění zjevně nijak neovlivnilo její řečnické nadání. Dokonce i na nemocničním lůžku hovořila jako státník. „A ráda bych, abys mi pomohl při rekonvalescenci, McCoyi. Nejen jako nejlepší lékař, jakého kdy nosil náš svět, ale jako… starý a drahý přítel, který mě utěší v této nesnad–“

„Vypnout záznam,“ přerušil McCoy zprávu. „Věřte mi, to je to nejpodstatnější. Až na nějaké soubory o nepokojích.“

„Ukaž, podívám se.“

McCoy přenechal konzoli Kirkovi, ale dodal: „Stejně na nich nesejde. Už ses rozhodl, že tam poletíš, že?“

„Proč myslíš?“ zeptal se Kirk.

„Nakoukej na mě tím nevinným psím pohledem, víš, že na mě nefunguje. Po nějaké akci se ti už dlouho stýská.“

„Kostro, Daran čtyři je spojencem Federace, který nás žádá o pomoc, a žádné jiné lodě v okolí nejsou. Ty snad nechceš Natiře pomoct?“

„Ale ano, samozřejmě, že chci, Jime. Přece mě znáš, nedokážu se otočit zády k dámě v nesnázích. Já jen… no, tahle konkrétní dáma…“

„Pokud si dobře vzpomínám,“ usmál se šibalsky Kirk, „ty a tato konkrétní dáma jste si padli do oka hned na první pohled.“

„Popravdě, bylo to…“ McCoy došel ke skříňce a vytáhl z ní láhev. „Chceš skleničku?“

„Ne, díky, Jsem ve službě. Myslel jsem, že se držíš zkrátka kvůli zdraví.“

„Řekl jsem skleničku. Jedna nikomu neublíží.“ Nalil. „Anebo dvě.“

„Kostro –“

„Dobrá, dobrá. Nemusíš nic říkat.“ Posadil se. „Když jsem Natiru potkal, měl jsem za to, že umírám. Byl jsem… zmatený, v šoku. Viděl jsem před sebou jen smrt. A pak ta nádherná dáma, kterou sotva znám, začne vykládat, že se mnou chce strávit život. Nevím… Nabízela mi budoucnost ve chvíli, kdy jsem se domníval, že už žádnou nemám. Najednou jsem se mohl v době, která mi zbývala, na co těšit. Asi jsem hledal útěchu. A upřímně, Jime, neměl jsem co ztratit. Už mi na ničem nezáleželo. Byl jsem vyřízený.“

„Takže jsi ji nemiloval.“

„Jime, tehdy jsem necítil skoro nic. Jak jsem řekl, hledal jsem jakoukoli útěchu.“ Vzdychl a přihnul si. „Ale pak se mi to zatracené Orákulum pokusilo usmažit čelní lalok, a když jsem se probudil, ptal jsem se sám sebe, k čemu jsem se to sakra upsal. Teda, nic proti Natiře, ale musel jsem se zbláznit, když jsem souhlasil, že budu žít v policejním státě a do lebky si nechám vpravit smrtící implantát, abych nemohl myslet na nic, co se nesluší.“ Uchechtl se. „Umíš si to představit? Že bych já přemýšlel jen o tom, co je populární si myslet?“

Kirk se sám musel zasmát. „Nevydržel bys ani den. A taky to tak bylo.“

„Přesně… a pak jsem si uvědomil, jakého blázna jsem ze sebe dělal. Věděl jsem, že tam nezůstanu. Nabídl jsem se, že Natiru vezmu s sebou na Enterprise, ale ona nechtěla, rozhodla se, že když o Yonadě poznala pravdu, musí svým lidem pomoct. Udělal jsem jí hloupou, rádoby vznešenou nabídku, že s ní zůstanu, ale ona poznala, že zůstat nemůžu.“ Zavrtěl hlavou. „Jakmile mi nabídla, že smím odejít, chopil jsem se příležitosti – vymyslel jsem si historku o naší důležité výpravě, kterou musím podniknout, abych našel lék pro ostatní smrtelně nemocné, jako jsem byl já. A pak se z vedlejší místnosti vynoří Spock s lékem nahraným do trikordéru.“ Polkl zbytek sklenky. Kirk ho sledoval s obavami, ale doktor už po láhvi nesáhl. „Najednou jsem už neměl žádnou výmluvu, abych nezůstal, ale stejně jsem odešel. Neměl jsem ani odvahu se s ní rozloučit z očí do očí.“

Kirk si přítele prohlížel. „Divil jsem se, proč jsi nikdy nepřijal mou nabídku vrátit se, jakmile Yonada dorazila ke svému cíli.“

„Víš, byla to pro mě rušná doba. Právě jsme porazili dramianský mor, nato Spock onemocněl choriocytózou… Tak či tak jsem byl rád, že se k tomu nemusím vracet.“

„I když jsi očividně nezapomněl.“

McCoy se začervenal. „Ne, asi ne.“

„Ale nakonec ses na Daran čtyři vrátil.“

„Ano, potom, co jsem odešel z Flotily… organizovali tam velkou lékařskou misi, která měl prostudovat dávnou fabrinskou medicínu a najít další zázračné léky. Nedokázal jsem si vymyslet žádnou přesvědčivou výmluvu, abych se k ní nepřidal, zvlášť když jsem ze sebe neprozřetelně udělal hlavního experta Federace na Fabriny.“ Ušklíbl se. „Což se stalo hlavně proto, že jsem na ně narazil první.

Takže celou cestu až tam jsem byl vystrašený jako kočka v místnosti plné houpacích křesel, bál jsem se, co se stane, až se zase setkám s Natirou. Ukázalo se, že je zaneprázdněná stavěním měst, sepisováním ústavy a podobnými věcmi, že na mě sotva měla čas. Nechápej mě špatně, Jime – viděl jsem jí to na očích, pořád ke mně něco cítila. Ale neměla chvilku, aby se se mnou setkala. A mně to nevadilo.

Nelelkoval jsem, pohroužil jsem se naplno do práce a trávil všechen čas s obyčejnými lidmi, zatímco Natira se pohybovala v nejvyšších sférách. Studoval jsem jejich lidovou medicínu, sledoval, jak se vypořádávají s nemocemi a zraněními. Taky jsem pomáhal s farmařením a stavbami.“ Usmál se. „Začínalo se mi to líbit. Proto jsem taky odešel do hor, když jsem se vrátil na Zemi. Proto a taky…“ Úsměv se mu vytratil. „Abych byl upřímný, Natira si nakonec trochu volného času našla a začala na mě tlačit. Vymluvil jsem se, že se musím vrátit na Zemi, a… no, myslím, že si na mě můžeš ukázat prstem. Schovával jsem se před ženou.“

„Ale no tak, Kostro,“ chlácholil ho Kirk. „Neudělals přece tohle všechno, jen aby ses vyhnul jedné ženě. Vždyť už jste byli od sebe tři sta světelných let, změnilo by na tom něco, jestli se schováš v Apalačském pohoří nebo v San Franciscu?“

„Upřímně, Jime, hádám, že to bylo spíš tím… že já jsem si chtěl dát pauzu. Od vesmíru, od lidí, od vztahů. Přál jsem si prostší, jednodušší život, kde na mě nikdo nebude mít žádné nároky.“ Zamračil se. „A taky jsem ho měl, dokud jsi nepřišel ty a nezatáhl mě zpátky mezi smrtelníky. A podívej, kam jsi mě tím dostal. Jsem dva týdny zpátky v civilizaci a Natira si mě zase našla. A viděl jsi ten pohled v jejích očích? Pořád je zamilovaná. A teď…“ Nalil si další skleničku. „Teď se tam budu muset vrátit, podívat se té ubohé ženě do očí a říct jí, že jsem ji nikdy nemiloval. Že jsem ji jen využil, abych nepropadl zoufalství. Že všechno, co jsem jí řekl, byla lež.“ Obrátil drink do sebe a sklenka byla opět prázdná. „Jime, ta žena si ctí pravdy nade vše. Bude mě skrznaskrz nenávidět. A já si tu nenávist zasloužím.“

Kirk vstal a sebral McCoyovi láhev dřív, než po ní mohl doktor znovu sáhnout. „Kostro, už ti někdo řekl, že jsi melancholický opilec?“

„Pitomost. Jsem melancholický, i když jsem střízlivý. Jsem šarmantní opilec.“

„Ne, jen si to o sobě myslíš,“ poškádlil ho. Chytil McCoye za ramena, aby získal jeho plnou pozornost. „Navíc jsi na sebe moc tvrdý. Jak jsi sám řekl, byl jsi na dně. Zmatený. Nebyls sám sebou a pokazils to. Natira je dospělá žena, chytrá. Ona to pochopí. Ale čím víc se budeš snažit utéct před pravdou, tím víc budeš násobit lež a všechno jen zhoršíš. Neudolají tě tvé činy, ale jejich popírání.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Ex Machina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.