Spící město

Text © Martin Vopěnka, 2011, 2016, 2019, 2021

Ilustrace © Nikkarin, 2019, 2021

ISBN 978-80-242-7777-6

Část první

Probuzení do spánku

1.

První se probudil malý Samuel. Otevřel oči a zjistil, že oknem z ulice se už do pokoje dere spousta denního světla. Odkopl ze sebe peřinku a posadil se na posteli – dychtivě, nedočkavě. Byl tady další den.

Brácha nahoře na palandě ještě spal. Velký patnáctiletý Kryštof vyspává, jen když není škola. A protože škola bývá skoro pořád a protože Kryštof vyspává, musí dnes být jeden z těch vzácných dnů, kdy škola není – neděle nebo sobota.

Jestlipak jsou už vzhůru alespoň holky? pomyslel si Samuel. Tiše vyklouzl z pokoje a bosýma nohama šlápl na parketovou podlahu. V obýváku bylo bohužel ticho, rodiče spali nahoře v ložnici. Oknem balkonu sem dopadaly sluneční paprsky a všechno nadějně vonělo – teď, když noc – ta hloupá noc, kdy se nedá dělat nic jiného než spát – je konečně pryč.

Samuel se pustil nahoru po točitých schodech. Našlapoval neslyšně jako myška, přestože si ve skutečnosti přál, aby omylem způsobil veliký rámus, takový, který by probudil rodiče nebo holky. Samuel nechtěl být sám.

Žádný předmět, o který by se dalo zakopnout, nebo který by se dokonce mohl zřítit po schodech, se mu však do cesty nepřipletl. Tak se alespoň hlasitě nadechl.

Rodiče však leželi nehybně na své velké posteli, kam za nimi Samuel občas v noci chodil. Byli oba schoulení do klubíčka a leželi zády k sobě. Samuel slyšel rychlejší maminčin i pomalejší tatínkův dech.

Vtom něco zašramotilo za dveřmi Kristýnina pokoje, dveře se otevřely a objevila se tu Kristýna v noční košilce, ještě rozespalá, ale dychtivá něčeho nového – tak jako on. Popadla překvapeného a šťastného Sama a vtáhla ho dovnitř. „Ahoj, Samí,“ muchlala ho a objímala a smála se. To byla celá ona – jedenáctiletá Kristýnka se zlatými rovnátky, která nosila už od zimy, aby se jí narovnaly zoubky.

„Pojď, budeme si hrát na ponorku,“ spustila hned. „Tohle je ponorka a pojedeme s ní pod mořem.“ Načež se i se Samuelem vrhla na svou postel a přehodila přes oba peřinu. „Vidíš toho žraloka? Pozor! Žralok!“

Samuel nevěděl, kde má toho žraloka vidět, ale jedno mu bylo jasné: začal další báječný den.

2.

Ema se probudila v půl deváté. Ema byla Kristýnino dvojče. Vždycky spala déle než sestra – také proto, že její pokoj byl až vzadu za Kristýniným, a Samuel se tudíž na své ranní cestě zastavoval nejprve u Kristýny.

Ema byla naštvaná, že musí spát takhle odstrčená – vzadu a sama. Občas se večer tajně přestěhovala ke Kristýnce – tak, aby to maminka nevěděla. Sestry pak spaly spolu, nebo spíš na sobě; nikdo jiný než ony by se takto vyspat nedokázal, a dokonce ani maminka nevěřila, že se jim může dobře spát, a nechtěla jim to dovolovat. A přitom to měly natrénované z jejího bříška.

Ema se teď v posteli protáhla a načechrala si pod zády druhý polštář. Pohledem zkontrolovala květiny, které vždy pečlivě zalévala a které, živené světlem ze střešních oken podkrovního pokoje, utěšeně rostly. Nejraději by ještě chvíli zůstala ležet a snít. Z Kristýnina pokoje se však ozývaly tlumené zvuky jakési tajemné hry. Nejen že Kristýna má blíž k mamince a tatínkovi, ale ještě si se Samíkem hraje první! A ji – Emu – zase nebude chtít přibrat.

Ema vyskočila z postele tak rychle, až se jí zamotala hlava. Hned se však vzpamatovala a rázně otevřela dveře. Při všech výčtech výhod Kristýnina pokoje obvykle zapomínala na jednu podstatnou nevýhodu: Kristýnin pokoj byl mnohem menší než ten její. Tím pádem se teď Ema ocitla přímo nad vyboulenou peřinou, pod kterou se to zmítalo a chichotalo. Zaslechla tlumený Samuelův výkřik: „Velryba! Tamhle je velryba. Spolkne nás!“

„No dovol, já nejsem žádná velryba,“ zlobila se naoko Kristýnka.

Takový rámus Ema nemohla strpět. Strhla z těch dvou peřinu a nakvašeně je napomenula: „Tak hele, vám nevadí, že rodiče možná ještě spí? Musíte dělat takový rámus?“

„Ježíš, pozor, to je ta velryba,“ vycenila na ni Kristýna rovnátka a objala Sama, jako by ho chtěla chránit.

To bylo na Emu příliš. Navzdory kázání o klidu se hlasitě rozkřikla: „Co si to jako dovolujete, tohleto! V sobotu ráno!“

3.

Kryštof o víkendu dospával, co nenaspal v týdnu. Pryč byla doba, kdy vstával ze všech nejdřív. V posledních měsících se cítil pořád unavený. Tak unavený, že mu bylo zatěžko slézat po žebříku z palandy, i když už byl vzhůru. Někdy mu bylo zatěžko dokonce i jen promluvit. A to už bylo co říct, protože dříve míval ve zvyku mluvit bez ustání – až do chvíle, kdy jeho kolísající, prohlubující se hlas naštval rodiče a ti ho okřikli, ať mlčí.

Také dnes ráno ležel na posteli skoro bezvládný. Nic se mu nechtělo dělat. Ale všiml si, že Samuel zase nezavřel dveře, když odcházel z pokoje. Kryštof pocítil zlost. Vždyť Samovi bude už šest. Jak to, že neumí zavřít?

Jenomže rodiče se Samuela pořád zastávají. Samuel je nespravedlivě zvýhodněný.

Konečně se Kryštof přece jen sesunul po žebříku dolů. Chuť vynadat bráchovi v tom hrála významnou roli. Jinak od dnešního dne neměl žádná očekávání.

V obýváku ho přivítaly rozdováděné sestry. „Pojď si s námi hrát na ponorku! Hele, tohle všechno je moře, tady je mořský příkop a my jsme se sem potopily seshora z útesu.“

„Pojeď s námi! Pojeď,“ žadonil i Sam.

„Zase jsi nezavřel dveře,“ opáčil Kryštof. „Říkal jsem ti, že máš zavírat. Potřebuju se vyspat.“

Ale Sam už neposlouchal.  Dál si hrál se sestrami.

„Tak co, jedeš s námi?“ zeptala se ještě jednou Ema.

„No tak jo,“ zamumlal otráveně Kryštof a přisedl si k ostat-ním na gauč. Tahle hra ho nelákala. Na druhou stranu je to lepší než nic. „Já budu kapitán,“ navrhl skromně.

„Tak to ne, tady jsem kapitán já!“ vztyčila se divadelně Kristýna.

„Proč nemůžu být kapitán, když jsem nejstarší?“ ohradil se Kryštof ublíženě.

„Protože tohle je moje ponorka,“ trvala Kristýna na svém. „Ty budeš třeba… třeba dělostřelec,“ napadlo ji.

To byla do nebe volající pitomost. Kryštof nesnášel nepřesnosti. „Dělostřelec na ponorce? Prosím tě, copak na ponorce jsou děla? Jak bys chtěla střílet z děla pod vodou? Ponorka má torpéda.“

Taková nepodstatná maličkost Kristýnu nevzrušovala. „No tak budeš torpédostřelec, no!“

„Já chci být kapitán,“ žadonil umíněně a poněkud nemužně Kryštof. „Prosím.“

Vložila se do toho Ema: „Budeš trédostřelec a basta!“

„Torpédostřelec, ne trédostřelec,“ bránil Kryštof to málo, co na něj zbylo.

„A já jsem plavčík,“ vykřikl Sam.

„Plavčíci na ponorce taky nejsou. Z ponorky nemůžeš jít plavat.“

„Ježíšmarjá,“ rozzlobily se sestry. „To je jedno!“

„Není to jedno. Pojďte se zeptat táty, že to není jedno.“

„Tatínek ještě spí,“ poklepala si Ema na čelo. „Snad bys ho kvůli tomu nechtěl budit?“

„No tak mámy, když táta ještě spí,“ trval Kryštof na svém.

„Maminka taky spí.“

Kryštof se zarazil: „Počkej, chceš říct, že naši v tomhle rámusu ještě spí? To nemyslíš vážně.“

Něco na tom bylo. Vždyť z obýváku vedl nahoru do ložnice velký průhled a všechno tam bylo slyšet. Kristýna však už měla Kryštofových námitek plné zuby: „Je sobota a rodiče se potřebujou vyspat!“ rozkřikla se. „Víš, co měli přes týden práce? Pořád se o nás museli starat. Tak teď prostě spí. Jestli nám nevěříš, běž se podívat.“

4.

První, komu se zastesklo po mamince, byla Kristýnka. Hra na ponorku ji přestala bavit – zdálo se jí, že Kryštof s Emou se zmocnili jejího nápadu a pro ni už tady nezbylo místo. Pokusila se odlákat malého brášku: „Chtěl by sis se mnou hrát ve svém pokojíčku?“ Ale hloupý Sam že ne, že se mu líbí hrát na ponorku. Takový nevděk, pomyslela si Kristýnka. A to byla právě ta chvíle, kdy si vzpomněla na maminku. Jedině maminčina blízkost, její porozumění a podpora, mohla zahojit tuhle křivdu. Být sama v blízkosti maminky, být alespoň chvíli její jedinou a vy-volenou.

Kristýna v nestřeženém okamžiku opustila hru a tiše vyšla nahoru. Jakmile se ocitla v ložnici, u postele rodičů, kteří zjevně stále ještě spali, dolehla na ni samota. Jako by nepatřila dolů k sourozencům ani sem nahoru k rodičům.

Udělala dva nesmělé kroky, svěsila ramena a hlavu nachýlila dopředu. „Mami,“ řekla tlumeně. „Mami.“

Nic se nepohnulo. Rodiče zhluboka, vyrovnaně dýchali. Maminka měla pravou ruku položenou na peřině; její hladká jemná kůže se na světle leskla a krásná laskavá tvář s výrazným nosem spočívala na polštáři. „Maminko,“ zopakovala Kristýna hlasitěji. „Mami… Mami.“ Říkala to znovu a znovu, stále však jen polohlasně – nemohla sama sobě přiznat, že by snad maminku chtěla vzbudit – ne, to ne, jenom zkouší, jestli maminka opravdu spí. Maminka jistě už nespí a za chvíli ji uslyší. „Mami…“

Nic. Obvykle se v této chvíli maminka již dávno protáhla a otevřela oči. Anebo jen pokynula rukou a nadzvedla peřinu, aby Kristýnce umožnila vklouznout k sobě. Anebo se probudil alespoň tatínek a přísně sykl: „Nevidíš, že maminka spí? Pššš!“

Nic z toho se tentokrát nestalo. A tak se Kristýna hrbila čím dál víc – jak na ni doléhal smutek a sebelítost. Připadala si opuštěná a zrazená. Pootevřeným střešním oknem sem doléhal zpěv ptáků povzbuzených včerejším deštěm, vanul sem voňavý jarní vzduch a na bělostné peřiny dopadaly teplé paprsky. Avšak Kristýnky jako by se nic z toho netýkalo. Svět se jí zúžil do jediného zoufalého pocitu opuštěnosti, vyjádřeného tlumeným slovíčkem: „Mami.“

5.

Před polednem děti dostaly hlad. Sam si vzal z ledničky jogurt a Kryštof si udělal chleba s máslem a s medem. Ema s Kristýnou (která mezitím už zapomněla na svůj smutek) si opekly tousty. Všichni teď byli veselí a šťastní. Nekonečný spánek rodičů jim začal připadat zábavný.

„To se jim ani nechce čurat?“ napadlo Sama.

„No jo, viď,“ přitakala mu v žertu Ema. „Aby se nepočurali.“

„Já myslím,“ zasmála se Kristýna, „že rodiče se nepočurávají. Počuráváráš se spíš ty.“

Na podobné vtípky byl Samuel velice háklivý. „Já se nepočurávám! Ty se počuráváš!“ vykřikl vztekle a začal do Kristýny bušit pěstičkami. Kristýna odstrčila židli, na které seděla, a začala s ním naoko zápasit. Nakonec ho sevřela tak, že na ni nemohl dosáhnout, a plácla ho celkem jemně přes tvářičky. Samuel sebou mrskal v záchvatu zuřivosti. Tohle nenáviděl. Nechce být pořád nejmenší. Chce vyhrávat; být silný jako oni. Najednou mu to přišlo hrozně líto. Nakrabatil pusinku: „Ty jsi zlá.“

„Kristýno!“ vložila se do toho Ema. „Musíš mu všechno oplácet?“

„Jsi zlá,“ opakoval Samuel. „A já to na tebe řeknu.“ Sebral se a běžel ke schodům.

„Tak to řekni, klidně.“ Kristýnu to nechávalo klidnou. „Rodiče stejně spí.“

„Nespí! Oni nespí,“ rozkřičel se Sam ze všech sil – jako by právě na síle hlasu záviselo, jestli bude mít pravdu. A utíkal nahoru. Rodiče však opravdu spali – to mu došlo, jakmile je uviděl schoulené na posteli. A tak zamířil do Kristýnina pokoje a zavřel za sebou. Nechtěl přiznat, že se mýlil.

Sedl si na Kristýninu postel a trochu se uklidnil – už jen popotahoval. Jít zpátky teď nemohl – to by se mu smáli. A tak tam seděl a bylo mu smutno. Smutno z toho, že se ho nemá kdo zastat, a smutno z toho, že tady musí být sám. Mimoděk ručičkou hladil Kristýnina plyšového pejska.

Po chvíli mu to ale nedalo a pootevřel dveře. Poslouchal. Kryštof dole u stolu něco vykládal svým jednotvárným hlasem a holky ho občas přerušovaly. Několik metrů odsud spali rodiče. Samuel vyklouzl ven a přikradl se do jejich blízkosti. Mezi tatínkem a maminkou bylo místo zrovna tak pro něj. Cítil, že má na to místo právo – věděl, že tam patří. Hop, hop, a už ležel mezi nimi.

Často sem takhle přicházel v noci. Jenomže v noci ho obvykle maminka i ve spánku k sobě přivinula a přikryla peřinou. Zatímco tentokrát spala dál, jako by tu nebyl. Navíc ležela na části peřiny a Samuel se pod ni nemohl dostat. Chvíli se o to marně pokoušel a potom se naklonil k maminčině hlavě a zašeptal jí do ouška: „Zahraješ si se mnou něco?“ A po chvíli, když maminka mlčela, upřesnil: „Zahraješ si se mnou pexeso? Maminko… Maminečko…“

Nic. Maminka se ani nepohnula. Obrátil se tedy k tatínkovi, a jak se k němu Samuel nakláněl, skulil se mu na záda. „Tatínku, zahraješ si se mnou něco? Půjdeme spolu na hřiště, když je tam tak hezky?“

Zase nic. Samuel začínal tušit, že bude odmítnut. Ale i tak se mu tu leželo hezky – mezi oběma rodiči. Pohodlně se rozvalil a zahleděl se do šikmého stropu, na který slunce vykreslilo žebra rolet.

Samuel začal počítat, kolik je to proužků, a asi by usnul, kdyby sem nepřišel Kryštof. „Samí,“ zašeptal, „dohodli jsme se, že uklidíme celý byt, když rodiče spí. Bude to pro ně překvapení.“

„Tak jo,“ zaradoval se Sam a vyskočil z postele – na smutek už zapomněl. „Překvapíme je. Jóó!“ Něco ho napadlo a významně ke Kryštofovi zvedl prst: „Ale nejdřív se převlíkneme – v pyžámku uklízet nemůžeme. Pyžámko je na spaní. A vyčistíme si zoubky.“

6.

Děti uklidily úplně všechno. Knížky a hračky, které se celé dny válely na zemi, peřiny a polštáře, ze kterých při hře na ponorku vytvořily velikou hromadu, složily své oblečení, Samuel s Kryštofem vyluxovali, Ema s Kristýnou umyly a utřely nádobí. Všichni pracovali o to usilovněji, čím vroucněji si přáli, aby se rodiče už probudili.

Malý Sam se hrozně těšil, jak tatínkovi a mamince předvede své srovnané hračky. Hlavně maminka se umí tak krásně divit – přitiskne ho k sobě a zahrne ho pusinkami.

Ema už viděla, jak bude pochválená za nádobí. Maminka určitě řekne: „Vy jste takové dvě moje velké pomocnice – co bych si bez vás počala?“ Vezme je kolem ramen a přitiskne je k sobě – Emu první.

Kristýna byla nejvíc pyšná na své uklizené zásuvky a na to, že se odhodlala vyhodit polovinu věcí v nich uskladněných. Kristýně se nikdy nedařilo udržet si ve věcech pořádek. Sbírala kamínky i barevná sklíčka, sbírala hadříky i ne-fungující mobily a lahvičky od máminých parfémů a krabičky od všeho možného. A teď si představovala, jak maminka už ve dveřích vyvalí oči a řekne vážným hlasem: „Neuvěřitelné. Tak to už jsi asi velká, moje úžasná Kristýnko.“ A dokonce i tatínek uznale pokývá hlavou a trochu zaraženě prohodí: „Tak teď jenom aby ti to vydrželo.“

A Kryštof, který byl velký a už se s rodiči nemazlil, celý úklid řídil, chodil kontrolovat holky, jak jsou daleko s nádobím, a pak zase Samuela, jak uklidil jejich společný pokoj. Myslel na to, že by ho tatínek mohl pochválit, jak ho vzorně zastal – nehrál na mobilu ani na počítači, ale místo toho zorganizoval uklízení – byl to jeho nápad.

Rodiče se stále ještě neprobouzeli, i když už všechno bylo dávno uklizené, a tak děti vymýšlely čím dál nedůležitější úkoly: potřetí vyleštily skleněný stůl, podruhé skleněné tabule na dveřích a Ema začala kartáčovat spáry v dlaždicích.

Venku se mezitím rozpukl krásný jarní den. Ovocné stromy v nedalekém sadu právě kvetly a zelené městské trávníky zežloutly tisícem pampelišek. Otevřenými dveřmi na balkon sem pronikal vůněmi prosycený vzduch a spolu s ním vzdálené zvuky města – teď právě houkání sanitek nebo policejních vozů.

„Oni by se snad neprobudili, ani kdyby hořelo,“ napadlo Emu.

„To přece není normální, aby takhle dlouho spali,“ ulevila si Kristýna. „Co když nějak onemocněli?“

„Myslíš jako, že taková nemoc existuje?“ nesouhlasil Kryštof. „Takové nemoci přece nejsou. Já myslím, že to jenom dělají… To je ono,“ zaradoval se ze svého nápadu. „Už jsem na to přišel,“ vykřikl chraptivě. „Domluvili se a jenom to předstírají.“

„Myslíš?“ zaváhala Ema.

„Určitě! To pro ně musí být sranda, takhle nás pozorovat.“

„Já si teda myslím,“ vstoupil do toho rozvážně i Samuel, „já bych si myslel, že když to jenom dělají, tak že bychom mohli jít ven na hřiště.“

„Jó,“ souhlasila radostně Kristýna. „Půjdeme na hřiště.“

Ema váhala. Nechat rodiče – možná nemocné rodiče – samotné doma a odejít? Jenomže všichni sourozenci byli nápadem nadšení. „Tak jim to ale musíme napsat,“ zdůraznila Ema. „Napíšeme jim, kam jsme šli.“

„Tak jo, tak jo,“ souhlasil Sam. „Napiš jim třeba, že se do večera vrátíme.“

„No, to určitě… Do večera… To by měli radost…“

Ema vzala veliký papír a napsala na něj krasopisně: „Šli jsme na hřiště. Vrátíme se do tří.“ Všichni se pod to podepsali a Kristýna tam přimalovala červené srdce. Ostatním pak ale bylo líto, že by tam měla mít srdíčko jenom ona, a přidali každý ještě jedno. „No jo, všichni se musíte opičit,“ zlobila se Kristýna.

„No a co!“ utrhla se na ni Ema. „To mě napadlo, že jim napíšeme. Ty by sis na ně ani nevzpomněla.“

Kryštof už vyběhl s míčem na chodbu a Sam hned za ním. „Tak dělejte! Pojďte,“ volali.

Sestry se rozběhly za nimi. Ema si vzala na starost klíče a Kristýna hodinky. „Počkejte na nás,“ volala Kristýna. „Není to jenom váš míč.“

7.

Když běželi dolů po schodech, v prvním patře zaslechli za dveřmi usedavý pláč dítěte. Byl to dvouletý Pavlík, kterého občas vídali na chodníku před domem.

„A ježíš,“ vyslovila Ema, co si mysleli všichni. „Pavlík už zase bulí.“

Byla sobota po poledni a po jindy rušné ulici, která vedla kolem jejich domu, neprojíždělo ani jedno auto. Vyběhli menší ulicí do kopce a dorazili k tramvajovým kolejím. Na stanici nikdo nestál – ulice byla jako vymetená, všechny obchody zavřené. Po chodníku se ploužila jediná stará babička o holi.

Přešli na druhou stranu a pokračovali dál do kopce, až k nově opravenému oplocenému hřišti na košíkovou, kam je brával tatínek. Na hřišti nikdo nebyl, jen v přilehlém parčíku postávala parta velkých kluků a holek. Kouřili a o něčem vzrušeně debatovali.

Všichni čtyři sourozenci vletěli na hřiště a Kryštof rozhodl: „Já budu hrát se Samuelem proti vám.“

„To teda ne,“ ohradila se Ema.

„Se Samuelem chci hrát já.“

„Já s ním chci taky hrát, ne jenom ty,“ rozzlobila se Kristýna.

„To nejde,“ trval na svém Kryštof. „Nemůžete s ním hrát – to byste prohráli.“

„No tak bysme prohráli, co je na tom?“

Samuel, přestože byl ze všech nejmenší, navrhl řešení: „Tak já budu hrát chvíli s Kryštofem a potom se vystřídáme a budu hrát s Emou a nakonec budu hrát s Kristýnou.“

Ještě chvíli se dohadovali, ale potom to tak udělali. Kristýna si šla stoupnout do brány, za zády měla tu ošklivou partu; nelíbilo se jí, jak i ty holky mluví sprostě a kouří.

Začalo se hrát. Kristýna sledovala, jak Ema vepředu přišla o míč a Kryštof se nezadržitelně blíží a… Vtom ale zaslechla úryvek hovoru za sebou: „Ty vole, moji rodiče taky. Tak, jak si lehli… Všichni v celý zemi.“

Kristýna přestala sledovat hru. Do hlavy se jí nahrnula krev. Poslouchala: „Moje třídní je taky matka. Všichni učitelé, kromě toho týpka na počítače. Ty vole, to škola nebude.“

„Prej nebude vůbec nic,“ odpovídal kdosi. „O všechno se postará armáda.“

Kryštof právě vstřelil gól. „Teda Kristýno…“ pohoršila se Ema. „To jsi mohla chytit.“

„Gól,“ radoval se Sam. „Dali jsme gól.“

Kristýna si sedla na zem a dala se do pláče. Nevěděla, proč brečí. Vlastně vůbec nechápala, co ta slova, která zaslechla, znamenají. Věděla jen, že je to něco hrozného – hrozně vážného. A že se to týká maminky a tatínka. Věděla (tušila), že rodiče se jen tak neprobudí. Nic už nebude jako dřív.

Sourozenci se k ní seběhli a divili se: „Co je? Co se ti stalo? No tak jsi dostala gól. To nevadí.“

Ale Kristýna dál vzlykala, hlavu v dlaních. Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

„Tak Kristýno… Promiň. Kristýno,“ snažila se ji Ema utěšit.

Kristýna se kolem sebe nešťastně rozhlédla. Ne, nenacházela slova, kterými by dokázala vyjádřit, co tuší; co skoro jistě ví. „Rodiče!“ vyrazila ze sebe. „Naši rodiče! Je to špatný!“

„Co je s nimi?“ ptali se všichni. „Co je špatný?“

Ale čím víc se vyptávali, tím hůř se Kristýna cítila. „Zeptejte se tamtěch!“ ukázala za sebe k partě mladých, vyskočila a rozběhla se k domovu. Ema, Kryštof a Samuel ji překvapeně sledovali. Samuel se podivil: „Co je jí?“

To už se od party oddělila jedna dívka. Bylo jí asi sedmnáct, měla černou sukni a černé havraní vlasy: „Hele, vy to ještě nevíte?“ spustila ne moc jemně. Ale byl v tom cítit trochu i soucit: „Všichni – matky i fotři – usnuli. Je to ňáká nemoc nebo co. Nejsou mrtví, ale každej, kdo měl někdy dítě, spí. Jestli máte někoho bezdětnýho, kdo se o vás může postarat, měli byste ho najít.“

„Postarej se o ně ty,“ houkl na ni hrubě někdo z party.

„Třeba je nakoj,“ přidal se další. „Ten malej by moh bejt tvůj.“

„Anebo ten velkej,“ přisadil si ještě někdo.

„Hele, dej si vodjezd,“ opáčila tmavovlasá dívka hrubě. Ema tuhle její hrubost nemohla pochopit, když na ně přece zároveň byla tak hodná.

„A kdy se probuděj?“ zeptal se hloupě Kryštof.

Z parku se místo odpovědi ozval hurónský chechtot. I hol-ka se zasmála a pokrčila rameny: „Co já vím? Může to trvat chvíli, nebo taky pořád.“ Měla se k odchodu. „Někoho si najděte – hlavně pro toho malýho. Rozumíš?“

Ještě pořád jim to nedocházelo. Nemohli to pochopit ani tomu uvěřit. Ale mimoděk se chytli za ruce – všichni tři zbylí sourozenci. V téhle podivné chvíli, na červeném basketbalovém hřišti, uprostřed parku obklopeného městskými domy, hledali jeden u druhého oporu a zároveň se navzájem chránili – vždyť nikoho jiného neměli.

Emu to napadlo první: „Musíme dohonit Kristýnu.“

Seběhli po hliněném náspu na silnici a dál k hlavní třídě, po níž obvykle jezdily tramvaje. Žádný otevřený obchod a žádní lidé na dohled. Nedávali si to do souvislostí. Neměli jiný cíl než zachránit rodiče a dohonit Kristýnu.

8.

Kristýnu našli u vchodu do domu. Zvonila na zvonek a bušila do dveří. Volala: „Mami! Mami!“ Také Ema propukla v hlasitý nářek.

Samuel ničemu nerozuměl. Ze všeho nejvíc ho zneklidňovalo, jak sestry vyvádějí: „Co se stalo mamince?“ nabíral také k pláči. „Co je s maminkou a tatínkem? Řekněte mi to! Proč mi to nechcete říct?“

Jediný, kdo nebrečel, byl Kryštof. Namísto zoufalství, které prožívaly sestry, v sobě cítil tupou prázdnotu. Vlastně by si hrozně přál být jako ony: křičet, brečet, dávat najevo obavy a lítost. Jenomže ta lítost, kterou v sobě také měl, nešla ven.

Emě se konečně podařilo odemknout a přivolali si výtah. Když se nacpali dovnitř, napadlo Kristýnu: „Co když se to s námi zastaví? Nikdo nás nevysvobodí, když rodiče spí.“ V panice zmáčkla všechny knoflíky a výtah se otevřel. Vyhrnuli se ven a rozběhli se po schodech nahoru. Samuel zůstal uvnitř poslední a volal: „Proč na mě nepočkáte? Proč mi to nechcete říct?“ Sedl si na schody a brečel čím dál víc.

„Samí, nebreč, dělej,“ pobídl ho seshora Kryštof. „Musíme probudit rodiče. Rozumíš?“

Samuel nerozuměl. Proč by se mělo nadělat tolik povyku kolem toho, že mají probudit rodiče? A neříkala ta holka na hřišti, že se rodiče neprobudí? Nikdo neměl čas mu to vysvětlit. Ani Kryštof ne – právě zmizel za dveřmi do chodby. Samuel vstal a spěchal za ním.

9.

O hodinu později ležely holky úplně vyčerpané na podlaze vedle postele rodičů a vzlykaly. Peřina, pod kterou ležela maminka, byla napůl spadlá – to jak se děti snažily rodiče vzkřísit, jak se k nim tiskly a jak jimi třásly. Samuel také vzlykal, ale už ho ten smutek přestával bavit. Napadlo ho, že když rodiče spí, mohl by si pustit nějaký film – třeba Dobu ledovou. Obyčejně mu rodiče něco takového odpoledne nedovolovali.

Kristýnka se teď rozvzlykala ještě víc a vylezla k mamince na postel. Hlasitě bědovala: „Mami! Mami!“ Tolik se vžila do svého neštěstí, které bylo navíc tentokrát, poprvé v jejím životě, opravdové, že se zdála být úplně mimo sebe.

„To nemá cenu,“ snažil se ji uklidnit Kryštof. „Oni se neprobudí.“

„Ty jsi dobrej,“ obořila se na něj. „Takže rodiče se neprobuděj a tobě je to jedno!“

„Není mi to jedno,“ bránil se. „Ale vidím prostě, že se neprobudí.“

„Ale to přece nejde, aby se neprobudili. To by nám nemohli udělat.“

„Oni za to nemůžou, Kristýno,“ ohradila se plačtivě Ema. „Je to nějaká nemoc. Slyšela jsi to přece: všichni rodiče spí.“

„Když je to nemoc, tak k nim musíme zavolat doktora. Proč nezavoláme doktora?“ napadlo Kristýnu.

„Jó, zavoláme doktora,“ zaradoval se Sam. Zdálo se mu, že problém je vyřešený.

„Tak jo,“ souhlasil i Kryštof a vytáhl mobil, který nosil pořád v kapse. Vytočil číslo první pomoci. Avšak linka byla obsazená. Zkusil to ještě několikrát. Dávno by toho nechal, kdyby holky netrvaly na tom, že to má zkoušet dál. Když už volal asi popadesáté, konečně se ozvalo zazvonění a spustil se záznamník. Výrazný, avšak nijak zvlášť laskavý hlas promluvil: „Milé děti. Ničeho se nebojte, vaši rodiče žijí. Jenom usnuli a nikdo neví, kdy se probudí. Může to trvat i mnoho dní, ne-li týdnů. Od dnešního odpoledne proto bude probíhat akce na vaši záchranu. Oblečte se a vyjděte před dům. Záchranný tým Červeného kříže vás odveze do bezpečí. Nezůstávejte samy doma.“ (Hlas nyní zněl naléhavěji.) „Odvezeme vás do bezpečí.“

„Co je? Co tam slyšíš?“ ptali se všichni. Kryštof podal mobil holkám – navzdory vztekajícímu se Samuelovi. „Počkej, Same!“

Holky si poslechly celý vzkaz. „To tedy ne. Já nikam nejdu,“ odmítla Kristýna.

„Co tam slyšíte? Dejte mi to! Já to chci taky vědět,“ dožadoval se Sam.

„Já taky nikam nejdu,“ přidala se Ema. „Copak ty bys tady rodiče nechal?“ obořila se na Kryštofa.

„Já neříkám, že tam máme jít!“ bránil se Kryštof podrážděně. Přitom si vzpomněl na jednu hru, kterou s nimi hrál tatínek o minulých prázdninách. Jmenovala se Na ztracené děti. Vždy jednomu z nich ovázal šátkem oči a odvedl ho do lesa. Tam mu šátek sundal a děti měly hledat cestu domů. Tehdy jim tatínek říkal, jak je dobré, aby se o sebe uměli postarat, kdyby se třeba rodičům něco stalo. „Postaráme se o sebe sami. To je jasný.“

„Hurá, postaráme se o sebe,“ jásal Sam. „Můžu si pustit Dobu ledovou?“

„Rodiče jsou nemocní, a ty si chceš pouštět Dobu ledovou?“ nechápala Ema.

„Prosím!“ žadonil Samuel.

„Pro mě za mě si pusť třeba Dobu pekelnou, když ti na rodičích nezáleží,“ prohodila nepřítomně Kristýna.

„Ne, teď si nic pouštět nebudeš,“ rozhodl přísně Kryštof. „Musíme se podívat na zprávy – co se děje.“

Samuel se rozplakal. „Proč nemůžu, když mi to Kristýnka dovolila?“

Kryštofovi se zdálo, že je ta pravá chvíle, aby uplatnil svou autoritu – autoritu nejstaršího: „Prostě se teď nebudeš dívat a basta!“

10.

Přesunuli se dolů k televizi – sice ještě rozechvělí, zároveň už je ale spojovalo společné rozhodnutí za nic na světě neopustit spící rodiče. To kvůli rodičům teď budou muset všechno zvládnout.

První ani druhý kanál televize nevysílal. Obraz se objevil až na třetím. V nehezkém studiu, snad to ani studio nebylo, stál nějaký kněz a nějaká žena. Kněz mluvil naléhavým hlasem: „Vy všichni, kteří jste z jakéhokoliv důvodu bezdětní a jste schopní se o sebe postarat, teď musíte pomoci. Pro nevinné kojence a nejmenší děti jsou tohle rozhodující hodiny. Začněte tím, že prohledáte nejbližší domy. Jestli víte o rodině s malým dítětem nebo dětmi, neprodleně se tam vydejte, protože ty děti vás potřebují. Vyjděte do ulic a pátrejte po zapomenutých dětech spících rodičů.“

Potom si vzala slovo žena. Byla mladá a vypadala docela klidně. Ve tváři měla odhodlání, kterému Kryštof, Kristýna i Ema věřili. Mluvila však překotně a přerývaně: „Víte co, my jsme s přítelem dlouho plánovali dítě, ale zatím nám to nevyšlo. Tak jsem teď moc ráda, že můžu pomoct. Jsou nás přece tisíce a je nutné postarat se o statisíce dětí. Hlaste se dobrovolně do škol – tam se o děti postaráme a tam je svážejte. Každému dítěti, které najdete, dejte na krk cedulku s adresou, kde jste je našli, a pokud možno i se jménem. Později se to bude hodit. Dneska hledejte hlavně děti ve věku do šesti let. Hlavně nejmenší: kojence a batolata. Nahlaste je v nejbližší škole, i když se o ně třeba postaráte sami. Můžete se o ně postarat sami – vzít je k sobě. Nemusíte je nikam vodit.“

„Myslíte, že je miminko, miminko nebo batole,“ vložil se do toho koktavě Sam – zpočátku nikdo ze sourozenců nevěděl, co jim chce říct – „myslíte, že by mohl bez rodičů umřít malý Pavlík?“

Až když zaznělo Pavlíkovo jméno, všem to došlo. Přece v prvním patře. Brečící Pavlík. Předtím si mysleli, že brečí pro nějakou hloupost. Teď bylo jasné, proč brečel. Protože jeho rodiče spí.

„Musíme Pavlíkovi pomoct,“ vykřikla Ema.

„No, já jsem myslel,“ chtěl Samuel pokračovat, avšak ostatní ho už neposlouchali a tlačili se do dveří.

„Slyšeli jste, co říkali,“ pokračovala Ema. „Musíme ho dovést do nejbližší školy.“

11.

V prvním patře bylo ticho. Nejprve dlouze zvonili a potom bušili na dveře. „Pavlíku, otevři! Pavlíku! My jsme děti z domu a chceme ti pomoct!“

Za dveřmi se však nic nehýbalo. „Co když už umřel?“ vylekala se Kristýna.

„Prosimtě!“ chytil se za hlavu Kryštof. „Člověk vydrží bez vody tři dny. Od rána přece nemohl umřít.“

„Co když umřel strachem?“ napadlo Emu. „Představ si to: takový malý dítě a najednou se mu rodiče neprobudí. To přece nemůže pochopit.“ Když to Ema vyslovila, najednou už si nepřipadala tak zoufalá jako před chvílí. Uvědomila si, že na rozdíl od Pavlíka to chápe: rodiče usnuli, ale žijí. Velké děti jako Kryštof, ona nebo Kristýna se o sebe dokážou postarat. Ale ty malé by mohly umřít. Co by si počali rodiče takových prcků, až by se probudili a našli vedle sebe své milované děti mrtvé?

Za dveřmi jako by se teď přece jen něco pohnulo. Opravdu!

„Pavlíku!“ vykřikli všichni. „Otevři! To jsme my, děti z pátého patra.“

Místo odpovědi se ozval kňouravý pláč.

„No tak, Pavlíku, nebreč. My ti pomůžeme.“

„Dáme ti bonbonek, Pavlíku, když nám otevřeš,“ napadlo Sama.

A potom se to stalo: bylo slyšet, že Pavlík bere za kliku a chce otevřít. Jenomže se mu to nepodařilo, bylo asi zam-čeno. Kryštof do dveří vší silou vrazil. „Pověs se na kliku celou vahou,“ vykřikl.

„Bobek,“ promluvil za dveřmi Pavlík.

„To je jedno, že máš bobek,“ vložila se do toho Kristýna. „Hlavně otevři dveře a my ti pomůžeme.“

Kryštof znovu vrazil do dveří.

„Ježišmarjá,“ ztrácela Kristýna nervy. „Udělejte přece něco! Proč ty dveře nevylomíš?“

„A jak je mám vylomit? Vždyť se o to snažím.“

„Co kdybychom vylezli na balkon,“ napadlo Emu. „Je to první patro.“

„Tak jo,“ souhlasili všichni a běželi před dům. Balkon však zase tak nízko nebyl. „Štafle,“ vzpomněla si Ema. „Máme doma štafle.“

Kryštof utíkal pro štafle a Kristýna se vrátila ke dveřím – kdyby se Pavlíkovi přece jen podařilo otevřít.

12.

Pavlíkovi se otevřít nepodařilo, místo toho znovu propukl v pláč. Všichni sourozenci se sešli venku a Kryštof roztáhl štafle, byly však krátké. Kolem zrovna procházel nějaký muž – šel rychle a obličej měl divně křečovitě sevřený.

„Prosím vás,“ vrhla se k němu Kristýna. „Potřebujeme zachránit dítě.“

„Vlezte mi na záda, parchanti,“ odsekl muž neobyčejně zle. „Je vás teď plný město. Když pochcípáte, bude to lepší.“

Děti se otřásly hrůzou. Nikdy se s ničím tak krutým nesetkaly. Až dosud vyrůstaly obklopené láskou a hojností. I za kamarády měly jen samé slušné děti ze slušných rodin. Teď všichni zmlkli a zaraženě na sebe hleděli. První se oklepal Kryštof. „Tak já na ty štafle vylezu a někoho z vás vyzvednu. Chytíte se zábradlí.“

„Mě, vyzvedni mě,“ hlásil se Samuel.

„Ty bys tam, Samí, nedosáhl,“ vysvětlil mu Kryštof.

Jenomže se ukázalo, že tam nedosáhne nikdo.

„Vymyslete něco, rychle!“ pobízela Kristýna. „Přece ho nenecháme umřít.“

Naštěstí ulice nebyla tak liduprázdná jako v poledne, když šli na hřiště. Několik mladých lidí chodilo od domu k domu – slyšeli asi výzvu v televizi. Ema si vyhlédla dvojici studentů – chlapce a dívku, a že za nimi půjde a řekne jim o Pavlíkovi. Ale po zkušenosti s tím zlým člověkem je nechtěla oslovit sama. Rozběhly se tam s Kristýnou.

Ti dva je laskavě a se zájmem vyslechli a hned s nimi spěchali pod balkon. Dívka byla vysoká a štíhlá a mladík také vytáhlý a velmi hubený. Měli se asi hodně rádi, protože ona se o něj co chvíli opírala anebo se ho držela za ruku. Usoudili však, že na balkon vylézt nedokážou. „Musíme pro hasiče,“ rozhodl mladík. „Viděl jsem je vjíždět do vedlejší ulice. Ty tady počkej, Vlaďko, a já pro ně doběhnu.“

Odběhl (žádný atlet to nebyl) a Vlaďka zůstala. Chvíli si všechny čtyři ustaraně prohlížela. „Nemáte, děti, hlad?“

„Ne, my jsme snídali,“ odpovídali všichni. „A doma si něco uvaříme.“

Ema s Kristýnou se k Vlaďce přitočily každá z jedné strany a chytly se jí za ruce.

„Kde bydlíte? Máte někoho, kdo se o vás postará?“ vyptávala se Vlaďka dál.

„My se o sebe postaráme sami.“

„Odvedla bych vás do nejbližší školy. Bude tam spousta dětí, jako jste vy. Hodní lidé jim tam budou vařit a starat se o ně.“

„Ne, ne, my musíme zůstat s rodiči,“ vysvětlovala Kristýna. „Co kdyby se najednou probudili?“

„Tak si ale dejte pozor,“ varovala Vlaďka. „Slyšela jsem, že vznikají různé bandy, které vykrádají byty a obchody. Všichni nejsou hodní.“

„My… my jsme jednoho takovýho zlýho viděli,“ napadlo Sama. „Říkal, že máme…“ zarazil se. „Cože to říkal, holky?“

„Říkal, že máme pochcípat,“ vyvalily holky oči.

Ještě několik minut si povídali. Vlaďka jim prozradila, že žije s přítelem u jeho rodičů v jedné z vil nahoře na kopci a že jeho rodiče a dokonce i stará babička také usnuli. Ona i její přítel budou lékaři, až vystudují, a když slyšeli, že je třeba zachraňovat děti, hned se přihlásili.

Konečně se nahoře objevilo hasičské auto. A za ním autobus s namalovaným červeným křížem. Byl plný malých dětí.

Mladí hasiči vytáhli žebřík. „Můžu na ten balkon vylézt já?“ žadonil Kryštof.

Akce však proběhla nečekaně rychle. Kdosi se vyšplhal nahoru, vylomil okenní tabulku a vnikl do bytu. Za chvíli se objevil s malým Pavlíkem v náručí. Z autobusu vyběhla energická žena a volala: „Potřebujeme hygienické potřeby – pleny, ručníky, dětské oblečení.“ Hasič předal Pavlíka kolegovi a vrátil se do bytu. Pavlíkovi dali mezitím na krk šňůrku s lístečkem. Po chvíli se objevil hasič s ručníky a oblečením. Akce byla u konce.

Dolů ulicí právě přibíhala starší žena se psem. „Tam nahoře,“ volala. „Pojeďte rychle! Bydlí tam rodina se dvěma dětmi. Ona ještě kojila. Rychle.“

Všechno bylo připravené k odjezdu. Vlaďka se podívala na Emu a Kristýnu, na Kryštofa a Samuela. „Jste moc a moc šikovné děti. Zachránili jste lidský život. Nechcete jet přece jen s nimi? Alespoň ten malý.“

Sourozenci Samuela bezděčně obklopili. Tolik se o něj najednou báli. „Ne, ne, my se o něj postaráme. A máme tetu,“ lhala Kristýna. „Teta děti nemá. Ta nespí.“

„Jak myslíte… Kdybyste něco potřebovali, zeptejte se na mě v nejbližší škole,“ loučila se Vlaďka.

Holky Vlaďku na rozloučenou objaly, chvíli to vypadalo, že ji snad ani nepustí. Vlaďka pak objala ještě Sama: „Máš skvělého bráchu a ségry. Tak na ně dávej pozor.“ Znovu se ke všem obrátila: „Děkujeme vám za Pavlíka. Díky!“

13.

Šli po schodech nahoru a byli na sebe pyšní. Na chvíli se jim zdálo, že jsou schopní všechno zvládnout; že se ničeho nebojí. Ale jen do okamžiku, než se ocitli u dveří svého bytu. Srdíčka se jim rozbušila a jejich myšlenky zamířily zpátky k rodičům. Pořád ještě spí?

Beze slov vyběhli nahoru. „Ach jo,“ zanaříkala Kristýna. Tak jako všichni, i ona doufala, že se rodiče mezitím už probudili. „Jak to, že ještě spí?“

Jenom Samuel nedoufal. Slyšel přece, že rodiče budou spát dlouho. A počítal s tím.

Slunce se opíralo do střechy a v podkroví začínalo být horko. „Musíme tady vyvětrat,“ napadlo Emu. A otevřela okno.

„Ale aby nenastydli,“ obávala se Kristýna. Přikryla rodiče peřinou až po krk. Pak ji něco napadlo a uvědomila si, že musí na chvíli ven.

„Ven?“ podivil se Kryštof. „Vždyť jsme tam teď byli.“

„To je jedno. Já prostě musím.“ A odběhla.

„Kristýno!“ vylekala se Ema. „Sama tam přece nemůžeš. Co kdyby se ti něco stalo?“

„Hned se vrátím, neboj!.“

Ema chytla Kristýnu za ruku a Samuel ji objal kolem pasu. „Nechoď. Co když se ztratíš?“

Také Kryštof Kristýnu varoval: „Slyšela jsi, že si máme dát pozor.“

„Nepůjdu daleko,“ trvala Kristýna na svém. „Nechte mě být.“ Vytrhla se jim a odešla.

Ema skryla tvář v dlaních. „Krista jedna pitomá.“

Jako na potvrzení jejich obav se zvenčí ozvala houkačka. Hlavní silnicí projel konvoj vojenských aut a několika autobusů. Po klidném dopoledni, kdy jako by usnula celá země, se teď rozjížděly záchranné práce. Skupiny dobrovolníků pročesávaly ulice. Ozývaly se rány a dokonce řinčení skla, jak se dostávali do domů.

„Já mám hlad,“ vzpomněl si Samuel.

„Já taky. Strašnej,“ přidal se Kryštof.

„Tak si něco uděláme. Třeba palačinky,“ navrhla Ema. Palačinky uměli – dělávali si je sami i v době, kdy rodiče nespali.

Otevřeli ledničku a ta byla plná jídla – maminka včera nakupovala. Bylo tu hodně mléka, jogurtů, sýrů a také vajíčka, která potřebovali. Marmelád od babičky měli také dost. „No jo, babička,“ napadlo všechny tři skoro ve stejný okamžik. „Co je s ní?“

„To je jasný, co s ní je,“ odpověděl Kryštof. „Taky spí.“

„Babička?“ podivil se Samuel. „Babička přece není maminka.“

„Ale babička je maminka naší maminky,“ vysvětloval Kryštof. „Babička je vlastně také maminka. Každý, komu se někdy někdo narodil, spí.“

„A co když ji někdo vykrade?“ obávala se Ema, „když je tam teď sama?“

Vtom se vrátila Kristýna. Všem se ulevilo a běželi ke dveřím.

Kristýna přinesla plnou náruč pampelišek. Její červená blůzička od nich byla celá žlutá.

„Co budeš dělat s tolika pampeliškami?“ divil se Kryštof.

„Uvařím ti z nich polívku,“ odsekla Kristýna. Vydala se i s pampeliškami nahoru a sourozencům vše došlo.

Kristýna přistoupila k posteli rodičů se zbožnou opatrností a začala ji zdobit. Podkrovím zavanula omamná vůně pylu. Za chvíli byly bílé peřiny slunečně žluté: slunce na obloze ozařovalo stovky sluníček tady na posteli a celé to vypadalo jako nějaká sluneční slavnost.

I samotnou Kristýnu, která vše vymyslela, to přemohlo. Klekla si a začala se modlit. Modlila se, jak ji to naučila babička: „Zdrávas Maria, milosti plná…“ Ema se k ní přidala a pak i Kryštof, který rád přejímal zvyky druhých, čímž vyjadřoval svou touhu k někomu patřit. Klekl si i Sam, sepjal ruce podle holek, a protože slovíčka modlitby neznal, jenom hýbal pusinkou jako ony.

14.

Palačinky se dětem povedly. Všichni se dosyta najedli a po jídle si chtěli pustit film. Jenomže přestala fungovat elektřina. „Ach jo,“ litovali. Sesedli se tedy kolem stolu, a že si zahrají nějaké hry. Začali hrát karty. Ale nikoho to nebavilo. První, kdo hru přerušil, byla Kristýna. „Přece musí existovat nějaký lék! Nemůžeš, Kryštofe, zjistit, jak to léčit?“

„Proč já? Jak bych to mohl vědět?“ ohradil se Kryštof.

„Protože jsi z nás nejstarší.“ Kristýna začínala být nespravedlivá.

„No tak dobře, jsem nejstarší. Ale nejsem doktor. A tohle neumí vyléčit nikdo.“

„Tak bys to snad mohl někde zjistit.“

Ema si všimla, že je Kryštof smutný, a zastala se ho: „Kryštof to přece nemůže vědět, Kristýno. Kdyby to věděl, byl by asi nejslavnější na světě, nemyslíš?“

Kristýna nemyslela. V hlavě neměla myšlenky, jenom pocity. Pocit, že to, co se dnes stalo, nechce přijmout. Neuměla a nechtěla se smířit s vlastní bezmocí. Na to, aby uměla číst ve své duši, byla ještě malá. To přece často neumějí ani dospělí. A tak hledala chybu u druhých. Naštvaně se zvedla od stolu a odešla nahoru. K rodičům.

Samuel se přitočil ke Kryštofovi, klekl si na jeho nohy a něco mu chtěl říct. „Můžu ti něco pošeptat?“ lísal se spiklenecky.

„Proč to neřekneš nahlas?“

„Jo, řekni to nahlas,“ naléhala Ema. „Teď před sebou nesmíme mít žádné tajnosti.“

Ale Samuel trval na svém. Mile se usmíval a hladil Kryštofa po tváři: „Můžu ti to teda pošeptat? Prosím.“

„No tak mi to pošeptej. Ale neměl bys, Samí.“

A Samuel šeptl, ale tak, že to bylo slyšet až přes stůl k Emičce: „Nepodíváš se na internetu, jestli se tam o té nemoci něco nepíše?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spící město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.