Labutí dům

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniela Krolupperová

Labutí dům – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1924

Krabička s poklady

Rézi odhrnula záclonku a vykoukla na pavlač. Byla prázdná. Když se pořádně natáhla, uviděla, že i dvůr byl prázdný. Pepan a ostatní kluci teď jistě čutali do míče na plácku u staveniště. Prima. Může si být jistá, že nebudou oknem nakukovat do kuchyně a strkat nos, kam nemají.

Vzala židli a přistavila ji ke kredenci. Vyzula si dřeváky, přidržela sukni, vylezla na židli a opatrně se natáhla. Vzadu za svátečními hrníčky po vídeňské babičce nahmatala plochou černou krabičku. Pomalu ji vyndala. Otevřela, nakoukla dovnitř a usmála se. Všechny poklady byly na svém místě. Kulatý lesklý červený korálek, který našla v trávě v parku; kousek pavího pera, co hrálo všemi barvami; pět hliněných kuliček – vyhrála je nad Edou, jo, vážně nad Edou – tím mistrem; vzácný kamínek ve tvaru srdíčka, takový nikdo neměl; kousek krajkové stuhy a složený list ohmataného papíru. Rézi vzala krabičku do obou rukou a seskočila ze židle. Posadila se do kouta na lavici. Tam opatrně rozložila zažloutlý papír.

Co na něm bylo, znala nazpaměť. Ale stejně ho pokaždé rozkládala se zatajeným dechem. Nad přední stranou obálky loňského vánočního čísla časopisu Elegantní Praha se vždycky zasnila. Pořád si pamatovala ten šťastný den, kdy ji našla na lavičce v parku. Bylo to na jaře, snad to byl důvod, že někdo tenhle krásný obrázek zahodil. Nebo spíš zapomněl. Anebo ztratil?

Dívala se na fotografii půvabné dámy v nádherných večerních šatech. Fotografie byla ostrá, ale samozřejmě nemohla zachytit barvy. V popisu pod ní stálo, že šaty jsou červené. Rézi by ale zajímalo, jestli jsou spíš temně rubínové, nebo ostře červené, jestli náhodou nejsou nachové, nebo do oranžova. Napsat červené nebylo vůbec přesné. Když si šaty prohlížela, skoro cítila šustění vzácné splývavé látky, francouzsky zvané crèpe-romain. Je to těžší krepová hedvábná tkanina, německé ani české slovo pro tento druh látky nemáme, vysvětlila jí maminka. Francouzština je jazyk módy a velkého světa, říkala. Proto si Rézi začala francouzská slova zapisovat. Jen tak. Pro sebe. Aby měla trochu přehled.

Maminka přišla až pozdě večer. Unavená, ale v dobré náladě. Vyptávala se na školu. Rézi teď na podzim začala chodit do měšťanky a tam bylo všechno nové. I spolužáci. Vlastně hlavně spolužáci. Než maminka prostřela k večeři, Rézi z její pracovní brašny vytáhla a uložila nitě, jehelníčky, náprstky, nůžky, metr, mastek a špendlíky. Zbytky látek pěkně poskládala, aby se nemačkaly.

Maminka byla podomní švadlena. Ne lecjaká, výborná. Zákazníci si ji nemohli vynachválit. Přešívala šaty v rodinách po celém Žižkově. Však se také vyučila ve slavné krejčovské dílně ve Vídni. Ještě za císaře pána. Předtím, než poznala tatínka. Po svatbě se rodiče odstěhovali do Prahy. Tatínek tady dostal velmi dobré místo. A byli přece Češi! Už šest let měli svůj vlastní stát! A moudrého pana prezidenta.

Když maminka brala do ruky lžíci, všimla si Rézi, jak má nateklé prsty. A unavené oči. Rézi dobře věděla, že kdyby maminka měla šicí stroj, prsty by jí tolik neotékaly a oči nepálily. Kdyby měla šicí stroj, mohla by šít doma a nechodit po lidech. Zařídila by se pro sebe. To by bylo báječné! Všechno by bylo mnohem snazší. Jenomže šicí stroj stál hotové jmění.

Rézi nechtěla, aby maminka byla unavená. Beztoho bývala často smutná. Od té doby, co přišlo to strašné psaní, ve kterém stálo, že tatínek zmizel na italské frontě, se skoro neusmála. Rézi si tatínka pamatovala jen maličko. Vlastně ho znala hlavně z velké svatební fotografie, která visela nad maminčinou postelí. Byl dobrý a poctivý člověk, uměl vzít za práci, takhle to maminka říkala. A taky byl hezký, Rézi se moc líbil. Oči měla po něm, jak bylo z fotografie zřejmé.

„Představ si, Rézi, Andulka od Schönpflugů se vdává. Stěhuje se do Plzně. Přenechala mi úklid v Labutím domě,“ prozradila jí maminka, když dojedly. Byla to tak dobrá zpráva, že se maminka dokonce usmívala. Opravdu se usmívala! Když bude dost peněz, může Rézi poslat do školy pro slečny sekretářky. Pokračovací živnostenská škola, hned jak Rézi ukončí měšťanku. Bude mít jistou práci v kanceláři, nebo dokonce v úřadě, bude pracovat hezky v teple a bude pod penzí. Nikdy nebude mít rozedřené ruce a nebude jí při práci zima, těšila se v duchu. Ale dcerce svůj plán zatím neprozradila. Na to je čas.

Rézi nadšením povyskočila na židli. „V Labutím domě? Na Starém Městě? V tom nádherném domě s tou slavnou kavárnou?!“

Tak se mezi lidmi říkalo výstavnímu domu, který se nacházel v samém centru Prahy nedaleko Národní třídy. (Ano, Národní, už ne Ferdinanovy!) Celé přízemí domu zabírala proslulá moderní kavárna. Café Skalský. Chodívali do ní slavní lidé. Umělci, spisovatelé, malíři, herečky v přepychových šatech, nalíčené, s růží na rtech… Vchod do domu a kavárnu lemovaly velké reliéfy labutí s krásnými štíhlými krky. Zadumaně se skláněly k příchozím a daly tak domu jméno.

Z kavárny zvečera zářilo opravdové elektrické světlo. Tak jasné světlo v domě Rézi ještě nikdy neviděla. Uvnitř byla kolem stolů z drahého leštěného dřeva rozestavěná pohodlná křesla. Vypadalo to tam docela jako na zámku. Číšníci v přísných fracích s kamennými výrazy ve tváři a stříbrnými podnosy v rukou neslyšně proplouvali mezi hosty, které zdravili nejen slovy, ale i úklonem hlavy. Rézi trochu připomínali zakleté krkavce.

S maminkou kolem domu procházely mnohokrát, ale do kavárny Rézi vždycky nahlížela jen po očku. Nechtěla, aby si hosté nebo číšníci všimli, že se dívá. Lidem se obvykle nelíbí, když je někdo pozoruje. Zvlášť bohatým se nelíbí, když je pozorují chudí. Ale tohle Réza chápala. Sama by nikoho nechtěla obtěžovat. A když se na ni někdo chvíli díval, byla celá nesvá. Do Café Skalský navíc chodili na kávu nejen bohatí, ale také slavní lidé. Tedy bohatí a zároveň slavní. Jejich jmění a popularita přitahovaly pozornost samy o sobě, tak tomu je u majetku a slávy vždycky.

Kávu v Café Skalský nalévali do malých porcelánových šálků. Podávali tam zlatavé nápoje v broušených sklenicích, vzácná vína a neuvěřitelně lákavé zákusky. A teď se Rézi jistě dostane dovnitř do domu! Stěny ve vstupní hale jsou prý vykládané mramorem!

„Maminko, prosím vás, mohla bych vám pomáhat? Ať můžete šít. Alespoň občas…“

Maminka se usmála. „To víš, že ano. Ale drhnutí schodů je dřina. Uvidíme, jak to vyjde.“

Rézi byla nadšená. I ona měla svůj plán. Ale mamince ho neprozradila. Na to je čas.

Labutí dům

Trvalo přesně tři týdny, než měla maminka tolik šití, že požádala Rézi, aby šla místo ní do Labutího domu umýt schody. Jen musí drhnout pořádně, aby byli v domě spokojení a hlavně aby o tuhle dobrou práci nepřišly, kladla jí na srdce. Za dva úklidy v týdnu dostanou deset korun. To už jsou nějaké peníze.

Rézi se do Labutího domu moc těšila, ale trochu se i bála. Ještě nikdy nebyla v tak vznešeném a krásném prostředí. Z domova vyrazila s předstihem, chtěla mít jistotu, že přijde včas. Nakonec přišla mnohem dřív, než bylo domluveno. Stála u domu a rozhlížela se. Co teď? Má už zaklepat? Nebo raději ne? Aby to nevypadalo, že do práce nechodí, jak se jí zlíbí.

Rozhodla se, že počká. Několikrát nesměle prošla tam a zpátky kolem kavárny. Pokaždé přitom velkými okny po očku nakoukla dovnitř.

Kavárna byla touto dobou poloprázdná. U stolku nejblíž k velkému oknu seděly tři dámy v odpoledních šatech. Upíjely kávu z maličkých koflíčků a zaujatě o čemsi hovořily. Jedna z nich kouřila! Bylo to poprvé, co Rézi viděla kouřit ženu. Na Žižkově kouřili výhradně muži. Aspoň Rézi tam nikdy ženu kouřit neviděla. Dáma v kavárně měla cigaretu umístěnou v elegantní dlouhé špičce. Když mluvila, rozhazovala rukama a špička se míhala nad stolem. Páni, jak asi chutná opravdová káva z těch malinkatých šálků? uvažovala Rézi. Jistě báječně. Ale třeba jednou, až budeme mít šicí stroj, třeba jednou s maminkou vyděláme hodně peněz. Potom sem spolu zajdeme, pomyslela si Rézi.

Když zvon kostela Panny Marie Sněžné začal odbíjet čtvrtou a Rézi vykročila k domovním dveřím, prohnal se kolem ní vytáhlý chlapec. Trochu utopený v příliš širokém odřeném kabátě. Zpod zvednutého límce mu vykukovaly neposlušné tmavé vlasy. Spěchal tak, že Rézi skoro porazil. Musela se opřít zády o dveře, aby neztratila rovnováhu a nespadla. Ale nedala se tím hrubiánem vyvést z míry. Její první den v práci v Labutím domě nemohl nikdo pokazit. Otočila se a opatrně se chopila klepadla. I to mělo tvar dvou labutích krků, které se navzájem dotýkaly zobáky. Otevřel jí domovník. Ukázalo se, že je to opravdu vlídný starý pán, jak ji ujišťovala maminka. Přivítal ji a ukázal kumbál, kde je uložené koště, rejžák, hadr a kýbl a vůbec všechno, co by mohla potřebovat.

S úklidem Rézy začínala přirozeně v nejvyšším pátém patře, kde byly nájemní byty. Než se pustila do práce, nedalo jí to a oknem vykoukla do dvora. Z té výšky se jí málem zatočila hlava. Ještě nikdy nebyla tak vysoko. Na upraveném dvoře zahlédla pečlivě posekaný trávník, precizně zastřižené keře a čisté lavičky. Všechno prázdné a tiché. Takové zvláštní… Jako by tu nebyla živá duše. Žižkovské dvorky vypadaly docela jinak. Tam to žilo.

Rézi se sehnula a dala se do mytí. Při drhnutí žulové podlahy uvažovala, kdo asi žije za těmi nádhernými širokými dveřmi z leštěného dřeva. Kolik tam mohou mít pokojů? Pět? Nebo i víc? Dodneška si Rézi myslela, že s maminkou bydlí ve velkém bytě. Měly pokoj a kuchyni. S nezastíněnými okny a spoustou světla. Většina spolužaček a kamarádů z obecní školy bydlela v menším. Teď si ale Rézi uvědomila, že svět je mnohem větší než Žižkov. Mimo Žižkov může být všechno jinak.

Rézi pečlivě drhnula podlahu a postupně se dostala z pátého patra do druhého. Tam už nebyly nájemní byty, ale advokátní kancelář a ordinace zubního technika. Rézi věděla, že pan advokát je vzdělaný, vážený a majetný člověk. S každým, kdo se jen přiblíží k jeho dveřím, musí jednat nanejvýš uctivě a zdvořile. Rézi najednou dostala strach, aby něco neudělala nebo neřekla špatně. Byla ráda, že s úklidem v patře skončila, aniž se dveře advokátní kanceláře otevřely. Uf. Vlastně zatím v celém domě nikoho nepotkala. Bylo to podivné. Široké chodby s žulovou podlahou Rézi trochu připomínaly zakletý zámek. V celém Labutím domě panovalo zvláštní ticho. Její chůze a skřípání rejžáku o kamennou podlahu se zvláštně rozléhalo. Labutí dům měl vlastní, neobyčejnou ozvěnu.

Konečně Rézi sestoupila do prvního patra. Tam se za širokými dveřmi nacházelo místo, ze kterého se jí tajil dech. Módní salon. Skutečný módní salon! Slavný salon, kde šili róby, jako je ta z obálky časopisu, kterou má uloženou mezi svými poklady. Módní salon Helena Hlavínová.

Dívka ze salonu

Rézi téměř nábožně pohlédla na dvoukřídlé dveře z lakovaného dřeva. Tam kdyby tak směla nakouknout! Na vlastní oči vidět, co se ukrývá za bytelnými dveřmi. Věděla ale, že není čas na snění. Sehnula se a rychle dál drhla podlahu.

Najednou se za dveřmi ozval ostrý ženský hlas. „Něco takového nikdy nepřipustím!“ Sotva si Rézi stihla pomyslet, že milostivá má parádní ječák, dveře do salonu se rozletěly. Vyběhla z nich rozčilená dívka ve slézových šatech uvolněného střihu pošitých drobounkými korálky s kloboučkem na odpolední nošení. Na chodbě se zastavila, otočila zpátky ke dveřím a vykřikla – vztekle a výhružně: „Jak myslíte, mamá! Já se vás ale ptát nebudu!“ Pak se rozběhla dolů po schodech a vyběhla z domu. Jen v lehkých šatech. Malé Rézi, která klečela s otevřenou pusou a rejžákem v ruce na podlaze, si vůbec nevšimla. Potom kdosi potichu zavřel dveře salonu a Rézi uslyšela kultivovaný vlídný hlas:

„Milostivá paní, to jsou ty moderní dívky. Jak typické pro dnešní dobu. Milostivá slečna je ve složitém věku a jistě brzy… ehm… změní názor. Neposadí se paní továrníková na chviličku, abychom v klidu vybrali střih? Kristo, přinesete nám, prosím, kávu? Pro večerní toaletu navrhuji tmavě modré hedvábí. Adélko, budete tak laskavá, doneste, prosím, milostivé paní ukázat látku?“

Příjemný hlas se vzdálil od dveří. V domě se opět rozhostilo ticho. Rézi úplně ztuhla. Nikdy v životě neviděla, ani neslyšela, že by nějaké dítě odporovalo rodiči. Že by se dcera postavila matce. Že by na maminku křičela. Něco takového bylo naprosto nemyslitelné. Rézi se rychle vzpamatovala a dál drhla podlahu, ale rozum jí nad tím zůstával stát. Samozřejmě netušila, co bylo předmětem sporu, ale tohle se… přece nesmí. Rézi měla svoji maminku nade všechno ráda. V životě by se neopovážila zvýšit na ni hlas. Ta slečna byla nejspíš dospělá, ale stejně… Její matka má jistě na mysli její dobro. Bohatí lidé prostě dělají divné věci, usoudila nakonec. A napadlo ji, že u nich na Žižkově to vůbec není tak špatné. Přestože pavlačový dům nemá vlastní ozvěnu ani mramorem vykládanou vstupní halu. Život tam má jasná pravidla, která Rézi znala, schvalovala a dobře jim rozuměla.

Nakonec Rézi umyla podlahu v přízemí a šla uklidit věci do kumbálu. Když otevřela dveře, uviděla u umyvadla vysokého chlapce s tmavými neposlušnými vlasy. Na sobě měl velkou zástěru a drhl si kartáčem ruce. Jak uslyšel, že se dveře otevřely, zdvihl hlavu a usmál se na ni.

„Omlouvám se, hned to tu uvolním. Jen si domyju ruce. Pan Karel mi to dovolil,“ vysvětlil Rézi a dál si drhnul zarudlá předloktí. Když si je utíral, najednou Rézi poznal. „Jé slečno, to jste vy! Já vás hned nepoznal, jak na sobě teď nemáte kabát. To do vás jsem málem vrazil, moc se omlouvám. Hnal jsem se jako blázen, byl bych přišel pozdě do práce. No, a stejně mi z rukávu vykoukla šmouha od kolomazi. Dostal jsem co proto. Pan šéf mě poslal pryč z podniku, zpátky smím, až budu mít ruce doběla vydrhnuté. Holt i na vynášení odpadků musí být jeden jako ze škatulky. Jenomže ona ta kolomaz strašně špatně pouští,“ vysvětlil, usmál se a zmizel.

Rézi se nezmohla na odpověď. Jen údivem otevřela pusu. V životě ji nikdo neoslovil slečno. Ani jí nevykal.

Když všechno uklidila a zaklepala na domovnický byt, aby oznámila, že skončila, pan Karel ji pochválil. Byl s úklidem spokojený. Když jí dával pětikorunu, první vlastnoručně vydělané peníze, prohodil:

„Nenarazila jsi v kumbálu na Pavla? Moc šikovný chlapec, ten Pavel, učí se strojním zámečníkem. Dokáže všechno spravit. Posledně mi tady opravil zámek ve dveřích do sklepa. Chodí si sem do kavárny přivydělat. Jo, Café Skalský, to je nóbl podnik, tam musí mít dokonale čisté ruce i poslední poskok. On ho pan šéf občas pošle pryč, ať si je jde přemýt. Když Pavel potřebuje, tak mu dovolím, aby se tu umyl. Kolomaz moc špatně pouští.“ Celou cestu až domů na Žižkov svírala Rézi pětikorunu v dlani. Tak pevně, že ji ruka bolela ještě dlouho poté.

První dotek hedvábí

Rézi měla bystrou hlavu. Ani píle jí nechyběla. Nebylo divu, u lidí kolem sebe nic jiného než přičinlivost neviděla. Každý dospělý, kterého znala, se musel od rána do večera řádně ohánět, aby vydělal na živobytí. Všichni měli dosud v živé paměti krutý hlad, kterým rodiny tolik trpěly za Velké války .

Na válku, která ji připravila o tatínka, se Rézi nepamatovala. Ale po otci zdědila důležitou vlastnost. Ctižádost. Ve všem, do čeho, se pustila, chtěla být dobrá. Velmi dobrá. Přesto si myslela, že nemá zapotřebí chodit na měšťanskou školu. Raději by se hned po obecné u maminky vyučila švadlenou. Mohly by rychleji ušetřit na šicí stroj. Takhle pořád jen přivydělávala. To jí připadalo málo. Samozřejmě věděla, že maminka má pravdu, když říká: „Co máš v hlavě, ti nikdo nevezme.“ Jenom si nedovedla představit, jak by se žena mohla živit tím, co má v hlavě. Copak se z Rézi může stát pan doktor? Nebo pan notář? Kdo to jakživ slyšel! Takže chodila do školy, myla schody a učila se u maminky šití. To ji bavilo. Nejvíc ze všeho ji lákalo vymýšlení střihů a kombinování barev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Labutí dům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.