Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Isabella Maldonado

Šifra

Z anglického originálu The Cipher,
vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer
v Seattlu v roce 2020, přeložil Tomáš Bíla.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8243. publikaci.

Redakce Radka Klimičková
Korektura Karolína Stránská
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Cipher © 2020 by Isabella Maldonado
Published by Thomas & Mercer, Seattle
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com,
in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.
Translation © Tomáš Bíla, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Edward Feldek, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-589-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-588-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-162-5 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, s událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Věnováno Mikeovi,
druhé půlce mého srdce.
Miluju tě.

Kapitola první

před deseti lety
Okresní soud státu Virginie pro nezletilé a rodinu, Fairfax, Virginie

Nina Esperanzová se zahleděla na muže, v jehož rukou teď ležel její osud. Soudce Albert McIntyre mlčky studoval předložené dokumenty. Nina si uvědomila, že pod dlouhým dubovým stolem bezmyšlenkovitě kroutí nohama. Nechala toho a nasadila výraz, který by se snad dal považovat za zdvořilou úctu. Všechny papíry byly podané, výpovědi skončily, zbývalo už jenom vynést rozsudek.

Soudce dočetl, podíval se na ni, krátce si ji přeměřil očima a pak promluvil. „Jsem připraven rozhodnout ve věci, kterou jste soudu předložila, ale než tak učiním, rád bych se ujistil, že si v plné míře uvědomujete následky. Pokud vaší žádosti vyhovím, už není cesta zpět. Od tohoto okamžiku ponesete veškerou odpovědnost za své jednání jen a pouze vy sama.“

Cal Withers, zákonný zástupce ad litem, si zajel prstem pod límeček a povolil si vázanku. „Moje klientka si toho je vědoma, ctihodnosti.“

Witherse jí přidělil soud, protože se Nina ve svých sedmnácti letech nemohla zastupovat sama. Měl šedé vlasy, hluboké vrásky a klidné, zdrženlivé vyjadřování právníka, kterého už v životě nic nepřekvapí, ale do ustarané tváře jako by se mu za ta léta vepsaly zkušenosti s nepředvídatelným soudem pro mladistvé, jehož rozhodnutí, ať správné, či špatné, mohlo ovlivnit celý zbytek života.

Soudce se krátce zadíval na Witherse, ale svá slova adresoval přímo dívce, jejíž život se chystal změnit. „Rozumím tomu, proč žádáte soud o přiznání plnoletosti. Zvlášť za daných okolností.“

Těch několik málo lidí, jimž byl umožněn vstup do soudní síně, si nervózně poposedlo na lavicích, ale Nina si dala záležet, aby ani nehnula brvou. Po všem, co měla za sebou, si v duchu odpřisáhla, že už se do systému nikdy nevrátí. Pokud soudce její žádosti nevyhoví, stejně znovu uteče. A tentokrát už se nenechá chytit, dokud jí nebude osmnáct.

„Dokázala jste, že jste schopná se o sebe postarat,“ řekl soudce McIntyre. „Ale jaké máte plány do budoucna? Stanovila jste si nějaký cíl?“

Withers promluvil dřív, než se stačila nadechnout. „Vaše Ctihodnosti, mezi předloženými listinami je mimo jiné předběžné rozhodnutí o přijetí na Univerzitu George Masona. Má klientka získala stipendium i grant na pokrytí studijních výloh. Má brigádu a bude bydlet na univerzitní koleji, kde…“

Soudce zvedl ruku a zarazil ho. „Rád bych to slyšel od té mladé dámy.“

Withers ji předběhl právě proto, aby ji ušetřil povinnosti na takovou otázku odpovídat. Spolu se sociální pracovnicí, která ji měla na starosti, s ní před soudním stáním probírali, jak by měla odpovědět. Navrhovali jí, aby řekla něco dojemného: že uvažovala o možnosti stát se zdravotní sestrou, učitelkou v mateřské školce nebo se dát k mírovým sborům. Technicky vzato by to nebyla lež. O všech těch možnostech uvažovala, byť jen zlomek sekundy. A potom jí došlo, jak chce se zbytkem svého života naložit. Ale bude se její rozhodnutí líbit i soudci?

Withers ji pod stolem lehce kopl do kolene. Věděla, co by podle něj měla odpovědět. Ale na druhou stranu nebyla typ dívky, která bude něco dělat jen proto, že jí to někdo řekl. Nejspíš právě proto šla z jedné pěstounské rodiny do druhé.

V duchu se rozhodla, narovnala ramena a řekla pravdu. „Budu se na univerzitě hlásit do kriminalistického programu. Až ho dokončím, chci se stát policistkou a propracovat se až na vyšetřovatelku. A celý zbytek života chci pronásledovat zrůdy, které ubližují malým dětem, a zavírat je do vězení.“

Withers si unaveně přejel dlaní po tváři. Sociální pracovnice mlčky zavrtěla hlavou.

Nina si jich nevšímala a zahleděla se zpříma na soudce. „Je to dostatečný plán do budoucna, Vaše Ctihodnosti?“

Soudce McIntyre přimhouřil oči. „Budete nadále docházet na terapii?“

„Ano, pane.“

„Vzhledem k tomu, co máte za sebou, jste se už ve velmi raném věku stala vyspělou a nezávislou ženou, slečno Esperanzová,“ řekl jí soudce. „Ale nesmíte ostatním lidem bránit, aby vám pomohli, když to budete potřebovat. Zapamatujte si to.“

V sále zavládlo ticho. Všichni se dívali na soudce a čekali, co řekne.

Nina měla nervy napjaté k prasknutí. Povedlo se jí teď v soudci vyvolat pochybnosti, že se s tím, co se jí stalo, dokáže vyrovnat? Dlouhé vteřiny zadržovala dech.

Zdálo se to jako celá věčnost, než znovu promluvil. „Žádosti se vyhovuje.“

Dlouze a s úlevou vydechla.

„A teď ta druhá záležitost.“ Když slyšela, jak střízlivým tónem soudce pokračuje, úsměv jí zamrzl na rtech. „Žádost o změnu jména.“ Zvedl ze stolu notářsky ověřenou listinu. „Žádáte o změnu příjmení z Nina Esperanzová na Nina Guerrerová. Z podání vyplývá, že chcete nosit jméno, které si sama vyberete, spíše než to, které vám bylo přiřčeno. Mohla jste to udělat, až vám bude osmnáct. Nač ten spěch?“

Withers se znovu ozval. „Ctihodnosti, moje klientka v současnosti používá příjmení, které jí dala její původní sociální pracovnice, když už to vypadalo, že adopce bude,“ – omluvně se na ni podíval – „nepravděpodobná.“

Sklouzla pohledem na vlastní ruce sepjaté v klíně. Jako malá holka nepatřila mezi plavovlasá děvčátka s neposednými kudrnami a jasně modrýma očima. Neměla porcelánovou pleť ani růžová líčka. Sociální pracovnice o ní nikdy neřekly, že je rozkošná nebo stydlivá. Spíš slýchala výrazy jako tvrdohlavá a problematická. Tehdy tomu tak docela nerozuměla, ale bylo jí jasné, že tato slova – spolu s temnými vlasy, hnědýma očima a snědou pletí – ji odlišují od ostatních. Od těch, které si odvezou adoptivní rodiče.

Withers se rychle pokusil zaplnit rozpačité ticho. „Nemohla tuto volbu nijak ovlivnit a je přesvědčena, že okamžik zplnomocnění, kdy přestane být v poručnictví státu Virginie, je vhodnou příležitostí vybrat si příjmení lépe odpovídající její nové cestě.“

Soudce tázavě nadzdvihl huňaté obočí. „Jaké cestě?“

Zdvihla hlavu a pohlédla mu do očí. „Umíte španělsky, pane?“

„Ne, to neumím.“

Zhluboka se nadechla. Nenapadalo ji lepší řešení než jít s pravdou ven. „Vyhledala jsem svou úplně první sociální pracovnici z doby, kdy jsem se před sedmnácti lety dostala do systému.“

Soudcova tvář potemněla. „Jsem si vědom těch… okolností.“

Okolnosti. Klinicky chladný pojem, jímž se snažili chránit její city. Soudce si pravděpodobně myslel, že je vůči ní ohleduplný, ale bylo úplně jedno, jak tomu říkal.

Jako měsíční miminko ji hodili do popelnice.

Nina polkla, aby se zbavila knedlíku v krku, a pokračovala. „Jmenuje se Myrna Gonzalesová. Řekla mi, že jsem se původně jmenovala Baby Jane Doe. Mně chtěla dát aspoň etnicky adekvátní jméno, a tak mě pojmenovala Nina, protože španělsky niña znamená ‚dívka‘, a esperanza, protože to ve španělštině znamená ,naděje‘. Doufala, že budu jedním z těch dětí, co se dočkají šťastného konce. Že mě adoptuje milující rodina.“ Hrdlo se jí znovu sevřelo. Tohle se jen tak spolknout nedalo. „Bohužel jsem se šťastného konce nedočkala.“

„Ne,“ přisvědčil soudce McIntyre. „Bohužel ne.“

Nepokoušel se ji přesvědčovat, že bude líp, a za to mu byla vděčná.

„Ale proč Guerrerová?“ zeptal se po chvilce ticha.

„Guerrero znamená španělsky ‚válečník‘ nebo ‚bojovník‘. Takže guerrera, s ženskou koncovkou, znamená…“

„Bojovnice,“ dovtípil se soudce.

Nina krátce přikývla. „Už se nechci spoléhat na nějakou naději,“ řekla tiše, ale dost zřetelně, aby jí rozuměl. „Odteď chci bojovat.“

Kapitola druhá

současnost
park u jezera Accotink, Springfield, Virginie

Ryan Schaeffer se snažil zbavit nervozity. Věděl, že se musí soustředit. Na tuhle chvíli se dlouho a pečlivě připravoval. Paprsky odpoledního slunce místy pronikaly hustým příkrovem větví a tvořily na pěšině zářící ostrůvky obklopené mořem stínu. Křoviska rozvlnil závan vlažného větru provoněného azalkami a na pár vteřin překryl pach jeho upoceného nejlepšího přítele.

Zippo vystrčil hlavu nad křoví a rozhlédl se, jestli už se blíží. „Támhle je!“ sykl s dalekohledem přitisknutým na očích a zaostřil na pěšinu vinoucí se podél břehů jezera Accotink. „Už ji vidím, má na sobě svítivě modrý tílko.“

„Ukaž, podívám se.“ Ryan vyškubl Zippovi dalekohled z rukou a vysloužil si za to pár neslušných slov. „No jo,“ ušklíbl se a zaostřil do dáli. „Je to kus, co?“

Elastický běžecký dres, který dokonale kopíroval křivky jejího těla, nenechával sebemenší prostor pro pochyby: Běžkyně s krátkými tmavými vlasy byla opravdu sexy. Chvíli pozoroval její pravidelné tempo. Každou vteřinou se blížila k jejich úkrytu. Srdce se mu rozbušilo jako o závod.

„A je malá,“ poznamenal Zippo. „Ta nebude mít víc než padesát kilo. Na co se taková holčička zmůže?“ Dloubl Ryana loktem do žeber a tlumeně se zasmál. „To pro tebe bude brnkačka, kámo.“

Ryan, student čtvrtého ročníku na Východospringfieldské střední, už o hlavu přerostl svého otce a po čtyřech letech tréninku amerického fotbalu dobře věděl, jak běžícího protivníka dostat k zemi. Zippo měl pravdu – tuhle ženskou složí a ani se u toho nezapotí. Každý den po tréninku chodili sem do parku a vyhlíželi. Dneska konečně narazili na ideální… jak jí to Zippo říkal? Kořist. Oni byli lovci, ona jejich kořist.

Podíval se na Zippa. „Ne že z toho vycouváš, jasný?“

Zippo se rukou chytil za rozkrok. „Mám nabito a odjištěno.“

Ryan přikývl. „Připravenej?“

Zippo vytáhl mobil s předplacenou kartou, který koupil před týdnem. „Jasně!“

Dohodli se, že Ryan půjde první a Zippo bude všechno natáčet a živě streamovat na internetu. Přísahal, že je podle toho policie nikdy nemůže vystopovat. Ryan oběma sehnal lyžařské kukly, aby se mohli vystřídat, až s ní bude hotový.

Ryan mu ukázal zdvižený palec. Tohle bude jízda! Znovu se zahleděl do dalekohledu. „Máme ji tady asi za půl minuty. Radši už se připrav.“

Přetáhli si přes hlavy pletené kukly. Zippo se přikrčil a prostrčil telefon mezerou v křoví.

Ryan se sklonil za nejhustší křovinou a jednou rukou se zapřel o zem. Takhle ho neuvidí, dokud neproběhne kolem – a pak už bude pozdě. Sledoval ji, jak se blíží. Vybrali si místo u konce běžecké trati, protože usoudili, že než doběhne až sem, bude unavená. Ale co na tom záleží? Je droboučká. Zblízka si všiml, jak veliké jsou její hnědé oči ve srovnání se štíhlým obličejem, do kterého jsou zasazené. A on se postará, aby je vykulila ještě víc. Celé tělo se mu třáslo vzrušením z toho, co se bude dít, ale soustředil se a vyčkával.

V okamžiku, kdy proběhla kolem něj, vystřelil za ní a celou svou vahou jí vrazil ramenem do zad.

Žena padla na břicho do trávy vedle pěšiny. Vyrazil jí dech, ale tušil, že za pár vteřin se vzpamatuje dost na to, aby začala křičet.

To jí ovšem nehodlal dovolit.

Zvedl se a znovu se na ni vrhl ve snaze zalehnout ji celou svou vahou, ale než na ní přistál, stačila se přetočit na záda. Cítil, jak s dopadem prudce vydechla, a věděl, že získal dalších pár vteřin ticha.

Jenomže potom se začala bránit. Jedna její ruka vystřelila vzhůru a otevřenou dlaní ho tvrdě zasáhla do nosu. Zaúpěl a odrazil ji stranou. Zatímco se pokoušel chytit ji za zápěstí a přitisknout jí ruce k zemi, pokrčila koleno a nakopla ho do rozkroku. Zaťal zuby a pocítil nutkání odvalit se z ní stranou a zkroutit se do klubíčka.

V tu chvíli mu došlo, že jestli tuhle situaci rychle nedostane pod kontrolu, ta padesátikilová čubka mu dá na frak. Zalehl jí nohy a znovu se pokusil chytit její ruce. Byly tak útlé, že by je snadno dokázal udržet jednou rukou. Jednu už měl a chňapal po té druhé, když najednou ucítil palčivou bolest kousek pod uchem.

Najednou nedokázal ani myslet, protože ta bolest byla děsivější než všechno, co kdy zažil. Zachvátila celé jeho tělo a dočista ho paralyzovala.

Kde je sakra Zippo, pomyslel si v té maličké části mozku, která ho ještě poslouchala. Teď už mu bylo jasné, že jestli má přemoci tu ženu, jež je proti němu sotva poloviční, bude potřebovat pomoc. Do čeho se to sakra pustil? Risknul letmý pohled do strany – a zahlédl Zippovo třepotající se šedé tričko, jak upaluje pryč. Umínil si, že z toho sraba při nejbližší příležitosti vymlátí duši. Bolest pod uchem maličko zeslábla a on si uvědomil, že žena pod ním mluví.

Ty velké hnědé oči teď byly stažené do úzkých štěrbin. „Jak se jmenuješ?!“

Intenzivní bolest mu nedovolovala soustředit se na nic jiného než na ty nejjednodušší myšlenky. Když otevřel ústa, vypravil ze sebe to jediné, na co se zmohl: „To bolí!“

„Vážně?“ Zatlačila ještě pevněji, až se mu před očima udělaly mžitky. „Tak to mě fakt mrzí. Ale měla bych radu. Neskákej na ženský v parku.“

Ryan se už nezmohl na žádný odpor. „Já přece… To byla jenom legrace. Nemyslel jsem to… vážně.“

„Nech si to,“ sykla na něj. „Jsi zatčen.“

Ta slova mu ještě chvíli zněla v uších a jeho kdysi zářivá budoucnost se za jejich zvuku pomalu propadala do temnoty. Ještě před pěti minutami bylo úplně jasné, že po střední půjde díky sportovnímu stipendiu na univerzitu. Teď to vypadalo, že kondici si bude udržovat leda ve vězeňské posilovně.

Oči mu zalévaly slzy, ale povedlo se mu zaostřit na její ledově klidnou tvář. „Po… policie?“

„Zvláštní agentka Nina Guerrerová,“ zašeptala. „FBI.“

Kapitola třetí

další den
terénní kancelář FBI, Washington, D.C.

Nina seděla na krajíčku tvrdé vinylové židle v čekárně před kanceláří řídícího zvláštního agenta Toma Ingersolla. Byl tam už dobrou půl hodinu zavřený s jejím přímým nadřízeným, vedoucím zvláštním agentem Alexem Connerem.

Když se ráno hlásila na vrátnici, čekal tam na ni od Connera vzkaz, aby šla rovnou do kanceláře řídícího. Za dva roky služby u Washingtonské kanceláře to bylo poprvé, co měla jít k Ingersollovi na kobereček. A protože měla podezření, že to nějak souvisí s jejím včerejším mimopracovním zákrokem v parku, kam si šla normálně zaběhat, přehrávala si v duchu už nejmíň posté, jak se to všechno seběhlo, a marně přemýšlela, jestli něco neudělala špatně.

Zlehka si sáhla do podpaží a zamrkala bolestí. Že by jí ten hňup zlomil žebro, když ji zalehl? Z toho, jak na ni dopadl celou vahou, ji doteď bolelo celé tělo. Místní policie povolala na místo i záchranku, ale Nina zdravotníky statečně odmítla, ať se postarají o útočníka, který to rozhodně potřeboval víc. Odmítla odjet do nemocnice na vyšetření a místo toho zůstala až do večera na policejní stanici ve Fairfaxu, kde dříve sama sloužila, a sepisovala s bývalými kolegy protokol o tom, co se v parku stalo. Teď si říkala, jestli přece jen neměla zajet aspoň na rentgen.

Conner otevřel dveře a zpražil ji pohledem. „Můžete dovnitř.“

Vstala a se sebevědomým výrazem vešla do kanceláře. Tam krátce pozdravila Ingersolla a posadila se do jednoho ze dvou křesel před jeho psacím stolem.

„Dělal jsem si o vás starosti, když jsem slyšel, co se vám včera přihodilo,“ začal Ingersoll. „Jsem rád, že jste v pořádku.“

„Ano, pane. Děkuju.“

Conner se posadil vedle ní. „Podle policejního hlášení jste proti útočníkovi použila taktické pero.“

Agentům je dovoleno nosit zbraň i mimo službu, dokonce se to oficiálně doporučuje, ale skloubit tohle doporučení s běháním je trochu problém. Nina věděla, že nemůže běhat po parku s pistolí v ruce, protože by na ni hned někdo zavolal policii, a v elastickém oblečku opravdu neměla kam ji schovat. Proto si s sebou brávala maličké zařízení, které mohla snadno ukrýt v dlani.

Vytáhla pero z vnitřní kapsy saka a ukázala ho oběma mužům. „Vždycky si beru něco na obranu, když si jdu zaběhat.“

Conner vzal nástroj do ruky, pootočil část válcovitého těla a na konci se vysunul psací hrot. „Uznávám, že samotná… osoba v hustě zalesněném parku by měla přijmout přiměřená preventivní opatření.“

Bylo jí jasné, že Conner měl na jazyku samotná žena, ale na poslední chvíli se zarazil.

Ingersoll si od něj pero převzal a chvíli si je prohlížel. „Tohle není standardní výstroj.“

„Nosila jsem ho, když jsem u policie chodila na pěší hlídku, ještě než jsem nastoupila k FBI. Tím karbidovým hrotem na druhém konci jsem jednou rozbila okénko u auta.“ Pokrčila rameny. „Šikovná věc.“

Černý váleček z hliníkové slitiny vypadal jako obyčejná propiska, jen o maličko silnější. Ovšem ve zkušených rukou se mohl proměnit ve smrtící zbraň.

„Podle toho hlášení jste proti útočníkovi použila techniku mandibulárního úhlu,“ pokračoval Ingersoll a pero jí vrátil.

Už v kurzu sebeobrany se naučila využívat chvat, který působí obrovskou bolest, aniž by protivníkovi přivodil zranění. Přitiskla hrot pera přesně na tlakový bod kousek za okrajem dolní čelisti, kudy procházela jedna větev trojklanného nervu, a ochromila útočníka bolestí, která mu rázem zachvátila celé tělo. Pak už mu dávala jen stručné povely – jeho mozek byl tak přetížený poplašnými zprávami z nervového systému, že by ničemu složitějšímu neporozuměl. Když začal spolupracovat, nasadila další jednoduchý chvat, kterým ho znehybnila, zatímco náhodný kolemjdoucí přivolal policii. Její mobil totiž ten útok nepřežil.

Ingersoll zvedl ze stolu složku a znenadání změnil téma. „Tohle je kopie toho hlášení, jak ho zaprotokolovalo policejní oddělení ve Fairfaxu,“ řekl a otevřel zprávu. „Viděla jste, jak se o tom vyjadřují média?“

Přelétla pohledem z Ingersolla na Connera a zase zpátky. „Při tom přepadení se mi rozbil mobil a dneska ráno jsem se na televizi nedívala. Co se děje?“

Ingersoll se zahleděl do dokumentu. „Když vás Ryan Schaeffer napadl, nebyl sám.“

„Podle místní policie měl komplice,“ přikývla. „Schaeffer ho udal a později ho také zatkli.“

Ingersoll obrátil několik stránek zprávy. „Víte taky o tom, že ten komplic celý incident vysílal živě na internet, dokud neutekl?“

Cítila, jak jí klesá čelist. „Ne.“

Ingersoll zvedl koutky úst, ale zbytek jeho tváře měl k úsměvu daleko. „Jak by řekla moje dcera, jste trendy.“

Nina měla podobný pocit, jako kdyby přišla do divadla v půlce představení a snažila se pochopit, o co tam vlastně jde. „Počkat. Cože?“

Teď se ozval Conner. „Někdo to video sestříhal a dal k němu soundtrack z Wonder Woman.“ Zamyšleně pokýval hlavou. „Takže je teď přímo virální.“

„Vy jste ho neviděla?“ zeptal se Ingersoll a zněl upřímně překvapeně.

„Hned ráno jste si mě předvolali sem,“ hájila se Nina a rozložila ruce. „Neměla jsem čas sehnat si nový mobil ani se v kanceláři podívat na internet.“

„Ten chlap, co k tomu videu přidával soundtrack, zároveň spustil soutěž, kdo dokáže identifikovat ženu v záběru,“ řekl Ingersoll. „Vydrželo to až do dnešního rána, než se někdo trefil. Od té chvíle je tiskové oddělení zavalené žádostmi novinářů o komentář od samotného ředitele.“

Nina cítila, jak se jí točí hlava. Ředitel FBI měl pod sebou nějakých osmatřicet tisíc federálních zaměstnanců a teď ho novináři naháněli kvůli ní. „Matko boží.“

„Proto jsme vás ale nepozvali,“ pokračoval Ingersoll.

Nevěřícně se na něj zahleděla, jako by si sama nedokázala představit, co dalšího by se mohlo stát.

„Jakýsi vrah zanechal včera večer vzkaz přímo na místě činu, v boční uličce za ulicí M. Máme důvod se domnívat, že je adresován vám.“

Nina cítila, jak jí po zádech běhá mráz. „Na jakém místě činu?“

Ingersoll umlčel její dotaz zdviženou rukou. „Nejprve bych si chtěl ověřit několik věcí,“ řekl a nadzdvihl obočí. „Je pravda, že jste si před deseti lety nechala úředně změnit příjmení z Nina Esperanzová na Nina Guerrerová?“

Vír myšlenek v její hlavě se obrátil novým směrem. „Byla to součást mé žádosti o přiznání plnoletosti. Bylo mi sedmnáct.“

Ingersoll a Conner si vyměnili významné pohledy. Patrně jim právě potvrdila nějakou jejich domněnku. Cítila se příšerně bezmocná, neklidně přelétala pohledem z jednoho na druhého a zdviženým obočím se jim snažila naznačit, že už by jí taky mohli prozradit, o co vlastně jde.

„Uvědomuju si, že to je výsostně osobní věc,“ prohlásil Ingersoll, „ale přímo to souvisí s tím, o čem se budeme bavit.“

„Záznamy soudu pro mladistvé nejsou přístupné,“ dodal Conner. „Požádali jsme o soudní příkaz, ale raději bychom celý ten příběh slyšeli přímo od vás. Bylo to tak, že jste požádala soud o přiznání plnoletosti poté, co jste utekla z pěstounské péče?“

„Ano,“ řekla a olízla si suché rty.

„Stalo se to po tom, co jste byla… unesena?“ Ingersoll se jí raději nedíval do očí.

Což znamenalo, že o tom ví. Nina bezmocně zaťala ruce v pěst. Oba věděli, co se jí stalo.

„Bylo mi tehdy šestnáct.“ Snažila se mluvit naprosto nevzrušeným hlasem, bez emocí, protože jedině tak se mohla v duchu vracet k těm nejhrůznějším vzpomínkám. „Tehdy jsem utekla z dětského domova a žila jsem na ulici. Uprostřed noci kolem mě projel chlap v dodávce. Najednou zastavil a… vtáhl mě dovnitř. Svázal mě v nákladovém prostoru a jel dál.“

Neříkala jim, co následovalo. Nevyslovené podrobnosti o hodinách strávených s únoscem zůstaly viset ve vzduchu mezi nimi.

„Ráno se mi podařilo utéct,“ zkrátila svůj příběh na minimum a plynule přešla k otázkám. „Proč se mě na to ptáte zrovna teď?“

„Včera v noci v Georgetownu zavraždili šestnáctiletou dívku,“ řekl Ingersoll tichým hlasem. „Utekla od pěstounů.“ Poslední větu zašeptal tak, že skoro nebyla slyšet. „Její tělo se našlo v kontejneru.“

Conner chvilku mlčel a pak se chopil slova. „Ten případ vyšetřuje metropolitní policie. Jejich technici našli v ústech té mrtvé vzkaz zabalený do plastového sáčku.“

Nina si tu scénu představila a bolest, kterou v sobě dlouhá léta dusila, se málem vydrala na povrch. Zbytečný konec mladého života. Stvůra, která obchází po ulicích a vyhlíží svou další oběť.

Ingersoll vytáhl ze složky jeden list. „Byla to zpráva vytištěná na standardním kancelářském papíru.“ Vytáhl z kapsy košile brýle na čtení, mávnutím ruky je otevřel a usadil si je na nose. Zadíval se na list a odkašlal si.

Nina cítila, jak jí buší srdce. Její šéf přečetl vrahův vzkaz.

„Po letech hledání se zdálo, že jsem Naději už navždy ztratil. Ale dneškem se všechno mění. Stala se z ní veliká Bojovnice. Ovšem pro mě bude vždycky tou, která mi utekla.“

Ingersoll vzhlédl a jejich pohledy se konečně setkaly. „Pak jsou tam tři volné řádky a zbytek velkými písmeny.“

Zatajila dech a čekala, až Ingersoll dočte do konce.

„Podruhé se jí to nepovede.“

Kapitola čtvrtá

Nina otupěle vzala do ruky list, který jí Ingersoll podal. Papír se jí lehce chvěl v ruce, když očima přelétala po řádcích, o kterých věděla, že jsou určené jí.

Okamžitě se přenesla zpátky do minulosti, do té dusivé tmy vzadu v dodávce, kde bezmocně ležela s ústy přelepenými lepicí páskou, která potlačovala její zoufalý křik o pomoc.

Bylo jí jasné, že ji oba nadřízení bedlivě sledují, a tak se snažila ty hrozné myšlenky vytěsnit a vypravila ze sebe jedinou otázku, na které záleželo.

„Chytli ho včera v noci?“

„Ne, nezadrželi žádného podezřelého,“ řekl Conner. „A nemají ani žádné stopy.“

Tohoto okamžiku se děsila celé roky. Roky se snažila sebe samu přesvědčit, že ten netvor je po smrti, ale teď už si nemohla nic nalhávat. Pronikl z jejích nočních můr zpátky do skutečného života.

Ještě se jí trochu chvěl hlas, když se Ingersolla zeptala: „Jak jste přišel na to, že se ten vzkaz týká mě? Není tam žádné jméno. Aspoň ne přesně.“

„Vaše jméno nám poslala SBA3.“

Nina zadržela dech a snažila se tu informaci nějak zpracovat. Sekce behaviorální analýzy představuje to nejlepší z kriminálních psychologů FBI. Lovce mozků. A SBA3 je sekce zaměřená na kriminalitu týkající se mládeže.

„Jeden ze zvláštních agentů, který tam pracuje, má už z minulosti… jisté informace o vašem případu,“ řekl Ingersoll a bylo na něm znát, jak opatrně volí slova.

„Jak by si tohle někdo dokázal dát dohromady?“ podivila se a přitom přemýšlela, o kterém agentovi je asi řeč. „Je to jedenáct let starý nevyřešený případ únosu.“ Stalo se to rok před tím, než požádala o zplnoletnění.

Ingersoll se zadíval z okna a rukou se podrbal v týle. „Je to Jeff Wade.“

Nina na okamžik zavřela oči a pokoušela se z mysli vypudit obrazy, které ji zaplavily. Zvláštní agent doktor Jeffrey Wade. Doufala, že tohle jméno už nikdy neuslyší. „Já myslela, že ten už v SBA dávno nedělá.“

Wade byl přeložen na výcvikovou akademii poté, co zpackal jeden psychologický profil tak vážně, že kvůli tomu zemřela dívka – aspoň tak to stálo v žalobě, kterou proti němu tehdy podala rodina Chandry Brownové. Chandra ohlásila na místní policii, že ji nějaký muž pronásleduje. Policie předala informaci FBI, protože okolnosti nápadně připomínaly nevyřešený případ vraždy, jež se udála o několik měsíců dříve v sousedním policejním okrsku; šlo o případ, na němž Wade pracoval v rámci celé série vražd mladistvých dívek. Wade tehdy Chandřinu stížnost prověřil, usoudil, že s jeho případem nemá žádnou souvislost, a poslal ho zpátky na místní policii. O čtyřiadvacet hodin později byla Chandra mrtvá a její vraždu se následně podařilo spojit s těmi, na nichž Wade pracoval.

Protože se Wade dříve proslavil jako přední odborník FBI na sestavování psychologických profilů pachatelů, bylo jeho selhání pro úřad učiněnou katastrofou. Chandřina rodina opakovaně vystupovala v televizi – vždy v doprovodu právníka – a vinu za její smrt zcela jasně přisuzovala kriminalistům, kteří pochybili. Wade své rozpracované případy předal kolegům, vzal si neplacené volno a zažádal, aby byl po svém návratu přidělen na nějaké jiné oddělení. Začaly kolovat zvěsti, že legendárnímu doktoru Wadeovi po dvou desítkách let pronásledování zločinců nakonec přeskočilo. Ale očividně to byly jen zvěsti, protože teď byl zpátky.

„To převelení na akademii bylo jen na šest měsíců,“ řekl Conner.

Ingersoll se na chvíli odmlčel, jako by také vzpomínal na Wadeův velmi medializovaný pád, a pak se znovu zaměřil na aktuální případ. „S ohledem na bizarní znění toho vzkazu zadalo oddělení vražd metropolitní policie veškeré informace do ViCAPu. Chtěli zjistit, jestli nějaká jiná agentura nenarazila na něco podobného. A tak se to doneslo až k Wadeovi.“

„Který stejně jako všichni ostatní z FBI viděl to virální video, takže si na vás okamžitě vzpomněl,“ dodal zvláštní agent Conner.

Jistěže Wadeovi musely všechny dílky okamžitě zapadnout do sebe. Její případ znal naprosto dokonale. Vždyť jí ten muž málem zabránil stát se agentkou FBI – a to jen kvůli tomu, co věděl o její minulosti.

Pokud věděla, nikdo z nově přihlášených zájemců neprošel tak důkladným prověřovacím procesem jako ona. Poté co na polygrafu narazili na možný podvod u otázky ohledně její minulosti, zakročila výkonná zástupkyně ředitele Shawna Jacksonová a povolala dr. Wadea, aby vypracoval posudek. Jacksonová patřila k oné hrstce lidí, kteří se zodpovídali přímo řediteli FBI. Takhle vysoce postavení agenti obvykle do prověřování nových uchazečů nezasahovali, ale Shawna měla na výsledku osobní zájem, protože Ninu do FBI sama naverbovala.

Wade si prostudoval záznam z polygrafu a její osobní záznamy a pak si Ninu pozval na pohovor, během kterého se zajímal hlavně o to, proč žádala soud o přiznání plnoletosti a co pro ni znamenala změna příjmení. Nedal pokoj, dokud se mu nepodařilo rozbít její pečlivě vybudované bariéry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šifra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.