Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

SUSAN WIGGSOVÁ

V jabloňovém sadu

Z anglického originálu The Apple Orchard,
vydaného nakladatelstvím MIRA Books
v USA v roce 2013, přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8117. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Radka Klimičková
Odpovědná redaktorka Lucie Peláková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

THE APPLE ORCHARD
Published by MIRA Books, USA
Copyright © 2013 Susan Wiggs
Translation © Veronika Kratochvílová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Anna Ali, 2021
All rights reserved including the right of reproduction
in whole, or in part in any form.

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

ISBN 978-80-7625-565-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-564-7 (pdf)
ISBN 978-80-7625-173-1 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události
jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity
v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost
se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými,
událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Mojí mamince a tatínkovi,
Lu a Nickovi Klistovým, s nejhlubší láskou.
Všechno, co vím o světě lásky a vášně,
tvrdé práce, obětavosti
a obrovské odolnosti lidského srdce,
jsem se naučila od svých rodičů.
Jste a vždy jste byli mojí inspirací.

PRVNÍ ČÁST

Osvěžte mne rozinkami, posilněte mne jablky, neboť jsem láskou nemocná.

– Šalamounova Píseň písní, 2:5
(Bible, překlad 21. století)

Jablka jsou symbolická a tolik toho vyjadřují – domov, pohodlí, užitečnost, zdraví, moudrost, krásu, jednoduchost, smyslnost, svádění… a hřích. Grávštýnské jablko (dánsky Gråsten-Æble) pochází z jižního Jutska v Dánsku. Jeho barva se pohybuje od žlutozelené po rudou, ovoce má jemnou chuť, je ideální na vaření a výrobu jablečného moštu. Jedná se o odrůdu, která se špatně skladuje, proto byste si ji měli vychutnat čerstvou přímo ze stromu.

ÆBLE KAGE (DÁNSKÝ JABLEČNÝ KOLÁČ)

Než lidé tento koláč ochutnají, často se podivují nedostatku koření. Při použití krásných čerstvých jablek ho ale není třeba.

1 vejce
3/4 šálku cukru
1/2 šálku mouky
1 lžička kypřicího prášku do pečiva
1/2 lžičky vanilky
2 šálky nakrájených jablek, oloupaných a doměkka orestovaných na 1 lžíci másla
1/2 šálku nasekaných vlašských ořechů
špetka soli

Vyšleháme vejce a pomalu přidáváme cukr a vanilku. Poté vsypeme mouku, prášek do pečiva a sůl a vymícháme hladké těsto. Přidáme orestovaná jablka a ořechy a vlijeme do vymazané zapékací mísy o velikosti asi 20 ×20 cm. Pečeme přibližně 30 minut při teplotě 180 °C.

Nakrájíme na čtverečky a podáváme s karamelovou polevou, zmrzlinou nebo obojím.

KARAMELOVÁ JABLEČNÁ ZÁLIVKA

Toto je jeden z nejjednodušších a nejchutnějších způsobů, jak připravit čerstvá jablka. Zálivku mějte vždy připravenou po ruce, abyste jí mohli dochutit dorty, zmrzlinu, bábovku, jogurt, ranní müsli nebo ji mohli mlsat rovnou ze sklenice lžičkou ve dvě hodiny ráno, když zjistíte, že jste sami a máte hlad.

4 nakrájená jablka – není potřeba loupat
4 lžičky másla (žádná náhražka)
1 lžička skořice
1 šálek vlašských ořechů
1 šálek hnědého třtinového cukru
1 šálek smetany nebo podmáslí
špetka muškátového oříšku

Na pánvi rozehřejeme máslo, přisypeme cukr a mícháme, dokud se nerozpustí. Přidáme koření a jablka a mícháme, dokud ovoce nezměkne. Přidáme ořechy a promícháme. Vypneme vařič a pomalu vmícháme smetanu. Podáváme okamžitě se zmrzlinou nebo dortem, zbytek můžeme uschovat ve sklenici v lednici.

(Zdroj: tradiční recepty)

Úvod

Archangel, Kalifornie

Vzduch voněl jablky a sad hučel bzučením včel vznášejících se nad bednami sklizeného ovoce. Stromy byly ve skvělém stavu a čekaly, až přijedou dělníci na sklizeň. Větve byly prořezané, připravené na žebříky, poslední otravní svišti odchyceni a odvezeni; cesta mezi stromy dohladka upravená, aby se ovoce při přepravě nepotlouklo. Bylo chladné ráno a mezi větvemi se stále povalovala mlha. Slunce vycházející na obzoru nad zvlněnými kopci slibovalo později během dne teplo. Sběrači přijedou brzy.

Magnus Johansen balancoval na žebříku a cítil stejnou jistotu jako muži o generaci mladší. Jeho vnučka Isabel by mu vynadala, kdyby ho viděla; řekla by mu, že je starý blázen, když pracuje sám, místo aby počkal na sběrače. Ale Magnus si užíval ranní samotu; měl rád, když měl celý sad v tichém teplém ránu pro sebe. Měl už osm křížků; jen Bůh ví, kolik sklizní ještě zažije.

Isabel se o něj poslední dobou hodně bála. Měla tendenci ho obletovat jako včelky sbírající pyl z klejich rostoucích kolem sadu. Magnus si přál, aby se tolik nestrachovala. Měla by vědět, že to nejlepší i nejhorší z toho, co může život nabídnout, už prožil.

Po pravdě řečeno, on se bál o Isabel mnohem víc, než se bála ona o něj. Tížilo ho všechno to, co Isabel neví. Nemůže ji udržovat v nevědomosti napořád. Dopis na stole v jeho pracovně potvrzoval nejhorší obavy – pokud se nestane zázrak, celou Bella Vistu ztratí.

Dělal vše pro to, aby aspoň prozatím přestal na problémy myslet. Brzy vstal, oblékl si pracovní kalhoty a boty a věděl, že dnes je ten den. Za ta léta se naučil přesně odhadnout okamžik zralosti. Když se ovoce otrhá příliš brzy, musí řešit neefektivitu sklizně. Pokud přijde sklizeň příliš pozdě, riskuje, že ovoce bude přezrálé a bude se kazit.

Některá rána pociťoval hluboko v morku kostí svůj pokročilý věk, ale dnes ne. Dnes cítil nával energie a jeho ovoce bylo na vrcholu dokonalosti. Samozřejmě provedl testy na přítomnost škrobu, ale co bylo důležitější, kousl si do jablka a podle pevnosti, sladkosti a chuti věděl, že nastal pravý čas. Během několika příštích dnů bude v sadu živo jako ve včelím úlu. Ovoce pošle na trh v připravených bednách, z nichž každá ponese barevný štítek Sady Bella Vista.

Kus nad ním visela na větvi trojice rudých pruhovaných grávštýnských jablek. Obtížně dostupné větve se většinou ořezávaly, ale tato plodila. Opatrně se naklonil, aby jablka utrhl a vložil do košíku. Dával pozor, kam až dosáhne. V dnešní době měli sběrači radši dlouhé pytle, do kterých se lépe sbíralo oběma rukama, ale Magnus byl stará škola. Byl starý – tečka. Přesto ho sad udržoval při životě. Na rytmu ročních období a každoroční obnově bylo něco, co mu dodávalo energii, jako by byl mnohem mladší. Je spousta věcí, za které může být vděčný. Také je ale spousta věcí, kterých musí litovat.

Když chytil jablka na vysoké větvi, žebřík se trochu zakymácel. Raději nechal zbylé ovoce na sběrače a pomalu slezl dolů.

Přesunul žebřík k dalšímu stromu a zaslechl z klejichy zoufalé bzučení. Včela, dychtivá hojného nektaru z propletených květů, v jednom zůstala uvězněná. To se stávalo běžně. Magnus často nacházel jejich vyschlá tělíčka přilepená k lepkavým semeníkům. Moderní zemědělci se klejich snažili zbavovat, ale Magnus je nechával kvést podél hranice sadu, kde sloužily jako útočiště pro včely, motýly, pěnkavy a berušky.

Osvobodil zoufale bzučící uvězněnou včelu z lepkavého květu a uvolnil semena, která se jako s padákem snášela k zemi. Aniž by si uvědomila, jak smrtelná ta sladkost může být, včela se okamžitě zabořila do jiného květu, vrátila se k pití nektaru a na hrozící nebezpečí nedbala.

Magnus rezigovaně pokrčil rameny a pokračoval dál. Když se bytost nechá přírodou nalákat na sladkost, nic ji nezastaví. Přesunul žebřík k dalšímu stromu, řádně ho opřel a vyšplhal do vznešené koruny. Tam se s hlavou mezi větvemi nadechl krásy toho rána – vůně vzduchu, slunečních paprsků procházejících mlhou, obrysů země a vzdáleného oparu nad mořem.

Projel jím pocit nostalgie nesený vlnou vzpomínek. Jako by to bylo včera: viděl dole Evu se sběrnými koši, jak se na něj usmívá, zatímco dohlíží na sklizeň – jeho válečná nevěsta, která s ním v Americe začala nový život. Bella Vistu vybudovali společně. Je strašná škoda, že se jim ji banka chystá sebrat.

Navzdory úspěchům a tragédiím, tajemstvím a lžím se Magnusovi dostalo hojnosti požehnání. Prožil život se ženou, kterou miloval, a to bylo víc, než co měla spousta jiných ubohých lidí. Společně si vytvořili vlastní svět, trávili čas blízko přírodě, jedli křupavá jablka, čerstvý domácí chléb namazaný medem od jejich vlastních včel, sdíleli úrodu s dělníky a sousedy… Přesto měla tato požehnání svou cenu, větší, než dokázal zvládnout.

V kapse mu zazvonil telefon a narušil ranní klid. Isabel trvala na tom, aby mobil neustále nosil u sebe; byl to jeden z těch jednoduchých, které umožňovaly jen přijímat a uskutečňovat hovory, bez spousty těch ostatních funkcí, které by ho jen mátly.

Když sáhl do kapsy kostkované košile, aby telefon vytáhl, žebřík znovu zakolísal. Číslo ukazující se na displeji neznal.

„Tady Magnus,“ vyslovil obvyklý pozdrav.

„Tady Annelise.“

Rozbušilo se mu srdce. Její hlas zněl slabě; byl starší, ale navzdory uplynulým desetiletím povědomý. Pod tenkými, kolísavými tóny rozeznal hlas mnohem mladší ženy. Ženy, kterou miloval naprosto rozdílným způsobem než Evu.

Sevřel telefon pevněji. „Jak jsi, k čertu, zjistila moje číslo?“

„Beru to tak, že jsi můj dopis dostal,“ řekla a plynně přešla do jejich rodné dánštiny, pravděpodobně aniž by si to uvědomila.

„Ano, dostal. A máš naprostou pravdu,“ souhlasil, a když to vyřkl, srdce se mu rozbušilo ještě víc. „Je čas jim všechno říct.“

„Už jsi to udělal?“ zeptala se. „Magnusi, je to dost jednoduchý rozhovor.“

„Ano, ale Isabel… ona je… nerad bych ji rozrušil.“ Isabel – krásná a křehká, tak zmučená životem už od útlého věku.

„A co Theresa? Je taky tvoje vnučka. Chceš, aby jí ty zprávy místo tebe raději řekl někdo úplně cizí? Nemládneme, ani ty, ani já. A jestli něco neuděláš hned ty, udělám to já.“

„Tak dobře.“ Na okamžik pocítil nenávist k telefonu, k tomu malému elektronickému narušiteli, který přinesl mraky do jeho krásného dne. „Postarám se o to. Vždycky se postarám. A když nám nějakým zázrakem odpustí –“

„Samozřejmě že odpustí. Nikdy nepřestávej věřit na zázraky. Ty bys to měl vědět ze všech nejlépe.“

„Už mi nevolej,“ požádal ji a srdce mu pořád divoce bušilo. „Prosím, už mi nevolej.“ Strčil telefon zpátky do kapsy. Mezi stromy zafoukal vítr a obklopila ho silná vůně jablek. Nad hlavou mu poletovali jestřábi a jeden z nich žalostně zapískal. Magnus se natáhl ještě pro jedno krásné jablko visící na vzdálenost paže. Lesklo se tak, že v něm zahlédl svůj odraz.

Jak se natáhl, žebřík se naklonil. Chtěl se zachytit větve, ale minul ji. Pak už se nebylo čeho chytit, všude kolem sebe měl jen vlahý vzduch. Navzdory rychlosti pádu Magnus vnímal každý okamžik, jako by se to dělo někomu jinému. Přesto se nebál o sebe – na to byl příliš starý a život ho již před dlouhou dobou naučil, že strach a štěstí nemohou žít společně.

DRUHÁ ČÁST

Miliony lidí viděly padat jablko, ale Newton byl jediný, kdo se zeptal proč.

– Bernard M. Baruch

JABLEČNÉ ČATNÍ

Skvělý doplněk k pečenému vepřovému či kuřecímu masu nebo ke grilovanému lososu.

3 jablka na vaření bez jádřince a nakrájená (není potřeba loupat)
1/2 šálku hnědého cukru
1/2 šálku nakrájené bílé cibule
1 lžička hrubozrnné hořčice
1/4 lžičky pálivé papriky
1 lžíce mletého zázvoru
1/2 šálku pomerančového džusu
1/3 šálku jablečného octa
1/2 lžičky soli
1/2 šálku rozinek nebo rybízu

Všechny ingredience kromě rozinek vložíme do pánve. Za stálého míchání přivedeme k varu, snížíme teplotu, necháme povařit a občas promícháme, dokud se většina kapaliny neodpaří; trvá to přibližně 45 minut. Odstavíme a přidáme rozinky. Uchováváme v lednici.

(Zdroj: Přizpůsobeno podle receptu
Washingtonské státní komise pro jablka)

1. kapitola

San Francisco

Seznam úkolů neviditelně kroužil Tess Delaneyové nad hlavou jako letecký provoz nad letištěm O’Hare. Měla klienty, kteří čekali, až se jim ozve, spolupracovníky, kteří ji naháněli kvůli reportům, a čekala ji zásadní rozhodující schůzka s majitelem společnosti. Snažila se zahnat narůstající nervozitu a soustředit se na úkol – vrátit poklad právoplatnému majiteli.

Současná mise ji přivedla do bytu na Alamo Square přeplněného nábytkem. Slečna Annelise Wintherová, ve svých osmdesáti letech stále čilá, ji zavedla do útulného pokoje s krajkovými záclonami, hlubokými křesly a úžasnou vůní čehosi, co se právě peklo v troubě. Tess neztrácela čas a ihned jí poklad ukázala.

Když si brala starodávný náhrdelník, ruce slečny Wintherové, poseté stařeckými skvrnami a s klouby deformovanými artrózou, se třásly. Pod růžovým pleteným šálem se jí chvěla i kostnatá ramena.

„Ten náhrdelník patřil mojí mamince,“ vydechla a při vyslovení posledního slova se jí roztřásl i hlas. „Neviděla jsem ho od jara 1941.“ Podívala se na Tess, která seděla naproti ní za starým dřevěným kuchyňským stolem. V ženiných očích se zračily příběhy, které zářily skoro stejně jako šperk. „Slovy nedokážu vyjádřit díky za to, že jste mi ho přinesla.“

„Je mi potěšením,“ odpověděla Tess. „Takové okamžiky jsou nejlepší část mojí práce.“ Pocit hrdosti a úspěchu jí pomohl ignorovat neustálé bzučení jejího telefonu oznamující další příchozí zprávy.

Annelise Wintherová byla typ klienta, které měla Tess v oblibě. Nenáročná a skromná, soudě podle zchátralosti jejího bytu v jednom ze starých viktoriánských domů, který už zažil lepší časy. Dvě kočky, které představila jako Golden a Prince, se vyhřívaly v pozdněodpoledním slunci, jež pronikalo dovnitř arkýřovým oknem. Na zdi visel vyšívaný obrázek s nápisem Prožij každý den.

Slečna Wintherová si sundala brýle, otřela je a znovu si je nasadila. Pohlédla na Tessinu vizitku a řekla: „Tess Delaneyová, odbornice na starožitnosti, Aukční síň Sheffield. Tak, slečno Delaneyová, jsem nesmírně šťastná, že jste našla i mě. Vedete si velice dobře.“ V jejím hlase byl znát drobný náznak přízvuku. „Na historickém kanálu jsem viděla speciální pořad o krakovském muzeu. Minulý měsíc jste v Polsku získala ocenění.“

„Vy jste to viděla?“ zeptala se Tess, překvapená, že ji žena poznala.

„Ano, viděla. Dostala jste cenu za nalezení růžence královny Marie Leszczynské. Ukradli ho nacističtí kořistníci a po desetiletí byl nezvěstný.“

„Byl to… okamžik.“ Tess se té noci cítila tak pyšná. Jediný problém byl, že se ocitla ve společnosti cizích lidí. Neměla tam nikoho známého, kdo by byl svědkem jejího triumfu. Matka slíbila, že přijde, ale na poslední chvíli to zrušila, takže Tess s upocenými dlaněmi přijala ocenění od ministra kultury pouze před malou skupinkou lidí od televize.

„V okamžiku, kdy jsem zahlédla vaši tvář, jsem věděla, že právě vy najdete můj poklad.“ Slova slečny Wintherové byla lehce překvapivá. „A jsem tak ráda, že jste to byla vy. Vyžádala jsem si konkrétně vás.“

„Proč?“

Ticho. Výraz slečny Wintherové se zjemnil. Možná se ztratila ve svých myšlenkách. Pak odpověděla: „Protože jste nejlepší. Nebo ne?“

„Snažím se,“ ujistila ji Tess. Rozhovor jí připadal zvláštní, ale ve svém povolání byla zvyklá na různé klienty. „Tento kus byl součástí většího nálezu z druhé světové války.“ Tess se odmlčela, když si vzpomněla na další věci – šperky, umělecká díla a sběratelské předměty. Většina se už k původním majitelům nedostane, protože dávno zemřeli. Snažila se nepředstavovat si, co asi zažívaly rodiny, když nacisté vpadli do jejich domovů, kradli jejich cennosti a pravděpodobně jich mnoho poslali na smrt. Nacházení ztracených pokladů se zdálo jako drobnost, ale výraz slečny Wintherové byl odměnou sám o sobě.

„Díky vám se stal zázrak,“ prohlásila. „Zrovna jsem do telefonu říkala příteli, že člověk není nikdy příliš starý na to, aby ocenil skutečný zázrak.“

Tess si pomyslela, že na zázrak tento úkol vyžadoval spoustu tvrdé práce. Ale veškerý průzkum, cestování, papírování a byrokracie za ten výraz v obličeji Annelise Wintherové stály. Tess ze svého zaplatila restaurátora, aby celý náhrdelník pečlivě vyčistil. „Tady je kopie zprávy o starožitnosti.“ Posunula dokument přes stůl. „Je to vlastně historie šperku od jeho vzniku do současnosti tak podrobně, jak se mi podařilo vypátrat. Byl vyroben v Rusku.“

„Je úžasné, že se vám podařilo ho najít. Když jsem prvně kontaktovala vaši firmu, myslela jsem…“ Odmlčela se. „Jak se vám to podařilo?“

Tess zpětně podle zprávy vysvětlovala, jak postupovala s výzkumem. „Tento kus byl nalezen se sbírkou cenností zabavených v Kodani. Náhrdelník zdobí růžové topasy a zlaté filigránové ozdoby. Řetízek a spona jsou originální. Vyrobil ho finský návrhář August Holmström, hlavní klenotník domu Fabergé.“

Slečna Wintherová povytáhla obočí. „Toho Fabergé?“

„Přesně toho.“ Tess vytáhla lupu a ukázala jí na místo na náhrdelníku. „Toto je Holmströmův punc, přesně tady. Jeho iniciály mezi hlavami dvouhlavé císařské orlice. Navrhl ho speciálně, aby zabránil padělání. Tento konkrétní kousek se poprvé objevil v jeho katalogu návrhů v roce 1916 a byl vyroben pro módní dům v Petrohradě. Koupil ho člen dánského diplomatického sboru.“

„Můj otec. Náhrdelník přivezl z obchodní cesty do Ruska a matka ho nosila téměř neustále. Kromě snubního prstenu to byl její oblíbený šperk. Dal jí ho na oslavu mého narození. I když to nikdy neřekla nahlas, mám podezření, že po mně už nemohla mít další děti.“ Zadívala se do dálky a Tess přemýšlela, co asi vidí – svého pohledného otce? Matku, která šperk nosila u srdce?

Příběhy schované za klenoty byly vždy zajímavé, i když často hořkosladké. Obzvlášť ty smutné snášela těžko. Existovaly takové krutosti, které byly pro normální lidi naprosto nepředstavitelné; nespravedlnosti příliš velké, než aby je šlo pochopit. Slečna Wintherová musela být hodně malá, když se jí rozpadl celý svět. Jak vyděšená asi musela být, jak zmatená.

„Přála bych si, abych mohla udělat víc než jen restaurovat tento kousek,“ řekla Tess. „Skončil s mnoha dalšími klenoty ve sklepním skladě opuštěné vládní budovy. Celý poslední rok jsem strávila pátráním po archivech. Gestapo tvrdilo, že všechny předměty mělo pouze v úschově. To byl běžný trik. Jediná užitečná věc, kterou udělalo, byly pečlivé záznamy o všech zabavených věcech.“

V tuto chvíli to začínalo být riskantní. Kolik informací slečna Wintherová skutečně potřebuje? Musí vědět, co se pravděpodobně stalo jejím rodičům?

Existovala fakta, která Tess neměla v úmyslu sdělovat. Jako například důkazy, že Hilde Wintherovou si pro sebe zabavil zkorumpovaný důstojník a pravděpodobně s ní bylo celé měsíce před tím, než ji zabili, zacházeno jako se sexuální otrokyní. To byl problém s odhalováním tajemství minulosti. Člověk často objevil věci, které by raději měly zůstat pohřbené. Je lepší za každou cenu odhalit pravdu, nebo raději někoho ochránit před znepokojivými skutečnostmi, které už stejně nemůže nijak změnit?

„Tento kus zabavili vaší matce, když ji zatkli pro podezření z ukrývání špehů, sabotérů a partyzánů v nemocnici Bispebjerg. Podle zprávy o zatčení byla obviněna, že předstírala, že její pacienti jsou příliš nemocní, a pečovala o ně do chvíle, dokud náhle nezmizeli.“

Slečna Wintherová zatajila dech a pak přikývla. „To zní jako moje maminka. Byla tak statečná. Řekla mi, že v nemocnici pracuje jako dobrovolnice, ale já jsem vždycky věděla, že dělá něco důležitého.“ V očích staré dámy se za brýlemi objevil chladný hněv. „Maminku odtáhli za krásného jarního odpoledne a já se na to musela dívat.“

Tess pocítila neskutečný nával soucitu s malou holčičkou, kterou ta žena kdysi bývala. „Je mi to líto. Žádné dítě by nemělo být svědkem něčeho podobného.“

Slečna Wintherová zvedla náhrdelník a velké růžové topasy se ve světle zaleskly. „Mohla byste… mi ho zapnout?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“ Tess se postavila za ni, zapnula náhrdelník a vnímala křehké vystupující kosti staré ženy. Vlasy jí voněly po levanduli a šaty pod růžovým šálem byly obnošené a vybledlé. Tess pocítila nával emocí. Tento nález slečně Wintherové změní život. Jedna transakce a stará dáma bude moci dožít v luxusu.

Slečna Wintherová zvedla ruce a sevřela šperk v dlaních. „Když ji táhli pryč, přikázala mi, ať běžím jak o život. A přesně to jsem udělala. Měla jsem v tu chvíli velké štěstí. Nebo možná někoho předem varovali. Chlapec, který byl členem Holger Danske – dánského odboje –, mě odvedl do bezpečí. Takový to byl hrdina – jako Červený bedrník ve Francouzské revoluci, jen on byl skutečný. Nebýt jeho, dnes bych tu nebyla. Nikdo z nás.“

Nikdo z nás…? Tess přemýšlela, o kom asi mluví. Pravděpodobně o duchách ze své smutné minulosti. Ale nezeptala se; měla naplánované další schůzky a nemohla ztrácet čas. Kvůli tomu, že věděla, kolik lidí za tu tragédii zaplatilo životem, se cítila zranitelná. I tak ale byla dojatá tím, jak milá je ta stará žena, a nádechem nostalgie, který zjemnil její výraz, když se dotkla šperku na svém krku.

Jsme úplně samy, my dvě, pomyslela si Tess. Byla slečna Wintherová vždycky sama? A budu stejně tak i já?

„Jsem strašně ráda, že tu jste.“ Úsměv staré dámy byl jemný a zvláštně intimní.

„Tady je odhad ceny vašeho šperku. Myslím, že budete mít radost.“

Stará dáma zírala na dokument. „Píše se tu, že maminčin náhrdelník má hodnotu osm set tisíc dolarů.“

„Je to jen odhad. Záleží na tom, jak bude dražba probíhat. Může se to lišit plus minus deset procent.“

Slečna Wintherová vydechla. „To je celé jmění. To je víc peněz, než o jakých jsem kdy snila.“

„Určitě to není dost, aby to nahradilo vaši ztrátu, ale je to velmi slušná částka. Mám radost i za vás.“ Tess se cítila úspěšně a měla radost i za slečnu Wintherovou. V roztřepené šále a obklopená starými věcmi nevypadla jako bohatá žena, ale brzy jí bude.

Všechna ta pečlivá práce s nalezením a restaurováním vedla k tomuto okamžiku. Tess na stůl rozložila několikastránkové smlouvy. „Tady je dohoda s Aukční síní Sheffield, naší firmou. Je to standardní smlouva, ale možná byste si ji měla projít s právníkem.“

V kuchyni se ozval časovač a slečna Wintherová vstala. „Koláčky jsou hotové. Moje oblíbené – peču je s levandulovým cukrem. Je to starý dánský recept na podzimní období. Seďte, drahoušku, uvařím čaj.“

Tess zatnula zuby a snažila se nepůsobit netrpělivě, i když ji čekaly další schůzky a v kanceláři spousta práce. Upřímně, nechtěla koláček, ať už byl s levandulovým cukrem, nebo ne. A nechtěla ani čaj. Spíš by jí vyhovovala káva a cigareta. Ty se k jejímu životnímu tempu hodily rozhodně lépe. Od chvíle, kdy před pěti lety ukončila školu, byla v poklusu a spěchala i teď. Čím rychleji přinese podepsanou dohodu do kanceláře, tím rychleji dostane vyplacený svůj bonus a bude se moci vrhnout na další úkol.

Nicméně povaha její profese často vyžadovala shovívavost. Lidé měli ke svým věcem vztah a rozloučit se s nimi nějakou dobu trvalo. Slečna Wintherová si s koláčky dala spoustu práce. Vzhledem k tomu, co Tess věděla o rodině Wintherových, přemýšlela, co asi žena cítí, když vzpomíná na staré časy – strach a strádání? Nebo myslí na šťastnější období, kdy byla rodina kompletní?

Když chodila po své staromódní kuchyni, zastavila se slečna Wintherová občas před malým zarámovaným zrcadlem vedle dveří a zamyšleně pohlédla na náhrdelník. Tess uvažovala, co tam asi vidí – svou krásnou, zbožňovanou matku? Nevinnou malou dívku, která nemá tušení, že se jí za chvíli rozpadne celý svět?

„Vyprávějte mi o tom, co děláte,“ naléhala slečna Wintherová, když nalila čaj do dvou šálků z čínského porcelánu. „Ráda bych slyšela něco o vašem životě.“

„Asi by se dalo říct, že mám pátrání po pokladech v krvi.“

Slečna Wintherová mírně zalapala po dechu, jako by ji Tessino prohlášení překvapilo.

„Opravdu?“

„Moje matka je specialistka na získávání exponátů pro muzea. Babička měla v Dublinu obchod se starožitnostmi.“

„Takže pocházíte z rodu nezávislých žen.“

Hezky řečeno, pomyslela si Tess. Uhnula pohledem. Nebyla ten typ, který by si s klienty povídal, jen aby uzavřel dohodu, ale slečna Wintherová se jí upřímně líbila. Možná proto, že se zdálo, že se o ni opravdu zajímá. „Matka ani babička se nikdy nevdaly,“ vysvětlila. „Pravděpodobně budu pokračovat v tradici a půjdu v jejich stopách. Můj život je na nějaký vážný vztah příliš rušný.“ Panebože, Tess, posloucháš se? pomyslela si. Opakuj to dost často a začneš tomu věřit.

„No, mám podezření, že je to jen tím, že ten správný muž ještě nepřišel… zatím. Taková hezká dívka jako vy, s těmi nádhernými rusými vlasy. Jsem překvapená, že se vám ještě z žádného muže nepodlomila kolena.“

Tess zavrtěla hlavou. „Nohama stojím pevně na zemi.“

„Ani já se nikdy nevdala,“ zatvářila se stará dáma smutně. „Těsně po válce jsem byla zamilovaná do jednoho muže, ale vzal si jinou.“ Odmlčela se a znovu obdivovala drahokamy na náhrdelníku. „To musí být tak vzrušující, hledat poklady.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V jabloňovém sadu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.