Kniha vyšla s podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © Kristýna Srovnalová, 2021

Cover design © Tomáš Cikán, 2021

Copyright © Nakladatelství Práh, 2021

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-915-5

Průnik dvou světů:

Petře se udělalo skoro nevolno. Zase byla konfrontována s tím, že je duchovní analfabet. Že na sobě vůbec nepracuje a že by měla začít meditovat. Nemusel jí to říkat, ale nemohl si pomoct. Jako by to byla neodvratná věc, událost zapsaná kdesi nahoře, něco, co se prostě musí stát. Hlavní spouštěč všeho, co je čeká, ale co nakonec zařízne jeho.

„Jenže mě to nebaví, a navíc u toho vždycky usnu,“ řekla naštvaně.

„Tak se musíš víc snažit. Já na sobě fakt makám a nemůžu vedle sebe mít partnerku, která na to dlabe,“ odpověděl Turek. Chtěl ještě něco dodat, ale bylo vidět, že je to nepříjemné i jemu.

Pauza na nádech, nerozhodné přešlápnutí, s výdechem vypustil i nevybíravá slova. Měla by prý někam jít, navštívit duchovní kurzy, aby se posunula. Jinak se rozejdou, protože nestejný duchovní vývoj partnerů vede k rozkolům. Vydírá? To ji přikovalo. Cítila přímo fyzicky, jak jí těžknou ruce a nohy, jako by se do nich dávala veškerá beznaděj, kormidla se chopila bezmoc a vedla Petru do vod rezignace. Zase přestávala mít navrch, nedržela otěže vztahu pevně v rukách, bral jí je Turek.

„A kam bych měla jako jít?“ zírala na něj. Chtěla, aby to znělo bojovně, ale hlas ji zradil a znělo to spíš trapně.

„Tady, podívej,“ cpal jí před oči leták. „Studenti to mají za dva litry na víkend. Rád ti to zaplatím,“ usmál se skoro andělsky.

Tak na tomhle mu záleží, to mi klidně zaplatí. Rezignovala.

Turek jí už dlouho vnucoval reiky a duchovní práci, meditace a regrese, ale ona se zatím ubránila tím, že přece studuje psychologii, a tak dělá určité vnitřní pokroky. Sama ale věděla, že to vůbec není pravda, protože do školy se jenom biflovala a žádné terapeutické semináře neměli. Ty by si musela za těžké prachy sama platit a na to teď neměla.

Vzala do ruky leták a přečetla si ho. Bylo to několikadenní duchovní soustředění na samotě v Beskydech a jako jeden z přednášejících tam byl uveden jejich vyučující z vysoké. Pomyslela si, že by to mohlo být fajn – Michala měla ráda, byl pro ni zárukou profesionality. Už ve škole ji zaujalo, jak se svým studentům párkrát zmínil, že se věnuje buddhismu a určitým spirituálním technikám, a teď se to takhle sešlo.

„Tak jo, když mi to zaplatíš!“ usmála se na Turka skoro andělsky pro změnu ona.

Turek po dlouhé době dostal chuť se s ní pomilovat, toho bylo třeba využít. Cítil se mužně, protože si prosadil svou, zpracoval ji a ona se mu podvolila. Vlastně ho trochu dojalo, že vše dělá kvůli němu, že je mu tak strašně oddaná. O nějakém Michalovi neměl ani tušení. A i kdyby, nebylo to podstatné.

Jenže Petra se milovat nechtěla. Byla celá nešťastná ze scénky, která proběhla předtím, než se rozhodla pro svou novou duchovní kariéru. Když skládala vyprané ručníky do skříně a ohnula se do spodních poliček, poplácal ji Turek s nepříjemným komentářem po zadku:

„Noo, ještě trochu poběháš a bude to celkem dobré!“

Zarazila se. Na zlomek vteřiny, vzdáleně, možná až ve vesmíru, prolétla myšlenka na to, že je Turek hovado, ale v její mysli se nakonec usídlila jiná myšlenka: je opravdu tlustá? Nebo na ni má přehnané nároky? Copak chce doma nějakou modelku, která by držela diety?

A tak ho odstrčila.

Turek si arogantně pomyslel, že to má asi dostat, pipka jedna náladová, ale nahlas řekl něco jiného:

„Tak promiň. Já to tak nemyslel. Víš, že tě strašně obdivuju. Jak všechno zvládáš, tady, ve škole, v práci... Jsi úžasná!“ Sice moc nevěděl, co tím vyjadřuje a za co přesně se omlouvá, byl to ale naučený způsob, který zabíral. A zabral i teď.

Když se pomilovali, leželi ještě chvíli nazí v posteli a povídali si. Petra přemýšlela, které téma na něj má vytáhnout jako první, svou postavu nebo jeho sobectví. Nakonec sebrala odvahu a zeptala se, zda si vážně myslí, že je tlustá. Turkovi to chvíli šrotovalo v hlavě a odpověděl, že ne. Myslel si ale opak.

Nebyla vyloženě tlustá, jenom ráda trochu víc jedla. Mělo to na druhou stranu ale i výhody – nádherná prsa! Jiným chlapům se hodně líbila – husté dlouhé vlasy a vyloženě ženské tvary je vzrušovaly, to věděl. Když si totiž občas mezi kamarády posteskl, všichni se mu vysmáli.

Jemu se ale líbily hubenější holky, klidně s menšími prsy, ale hlavně s pevnou postavou. Ne vychrtlé, ale vysportované. A tak nutil Petru víc běhat, tahal ji na hory, na lyže, na skialpy a ona se brzy osvědčila jako skvělý parťák, jako holka do nepohody. Byla fyzicky nadaná a měla překvapivě i značnou psychickou výdrž. Zvládla přespat ve sněhovém zákopu, několik dní vydržela bez koupelny a teplé vody, utáhla těžký batoh na zádech a ještě k tomu ráda. Nikdy nechápal, že ji ta těžká prdel nestáhne dolů. Na horách mu s ní bylo dobře. Vlastně racionálně splňovala všechny podmínky jeho vysněné partnerky. Až na ten sex. Ten byl dobrý, ale nic extra. Byla prostě zašpuntovaná. Jako by souložil s mladou křesťankou, nedokázala se uvolnit. Většinou musel myslet na jinou, aby se fakt vzrušil, anebo ji chytnout zezadu. To mu pak šlo.

„Kecáš,“ odpověděla Petra lakonicky a začala se oblékat. „Kdybych se ti líbila taková, jaká jsem, neměl bys pořád ty divné řeči!“

V Petřiných slzných kanálcích se začala míchat voda se solí, samovolný proces, který nedokázala zarazit, jako by tam uvnitř žila paní Nejpřecitlivělejší, a byť jí bylo do pláče, že jí je tak často do pláče, nedokázala si pomoct. Odvrátila se stranou, aby to neviděl. Plačka. Měla sice pocit, že ho slzami vždycky zlomí, ale zároveň to působilo trochu manipulativně, a to ona nesnášela. Turka ale naopak její pláč dojímal. Bylo to pro něj znamení ženskosti, slabosti, signál, že potřebuje ochránit, a on (i když byl jeho příčinou) mohl všechno spravit. Kdyby nebrečela, tak by se hádala a křičela na něj. Pláč je lepší.

Při zapínání podprsenky si Petra vzpomněla na nedávné seznámení s Turkovou dobrou kamarádkou, Luďkovou manželkou. Ta ji za manipulativní slepici určitě považuje. Tereza jí totiž snad druhý večer známosti, když popíjeli u nich na terase, řekla:

„Já vím, že je Turek sobec, ale na druhou stranu proč ty k němu nejsi upřímná? Vždyť mu neříkáš pravdu, jenom vždycky něco vypustíš takovým způsobem, který si Turek může vyložit jako srandu, nebo jako problém. A podle jeho reakce se taky zachováš. Když se naštve, řekneš, že sis dělala prču, a ještě z něj uděláš urážlivého blbce. Když se tomu zasměje, přetočíš to tak, že řekneš, jak je necitlivý a nechápavý. Máš mu to říct srozumitelně. Pohádáte se každopádně, tak je to jedno, ne?“

Tehdy se Petra strašně naštvala, protože Tereza vůbec nezaregistrovala to, že často vše přejde prostě mlčením, aby nevyvolávala dusno, a rozbrečí se sama někde potají. Ale to už nikdo nevidí, nikdo nedokáže ocenit, jak obětavá vlastně je!

„Nekecám,“ přerušil ji v úvahách unaveně Turek. Nechtělo se mu do hádky, ani jí nechtěl ubližovat. Potřeboval, aby jela na ten kurz a on měl konečně volno. A samotu. Tedy, přesněji řečeno, potřeboval být bez ní. Ozvala se mu jedna stará známá a on pochopil, co její telefonát znamená, i když přesně neřekla nic. Byla to sestřička z jedné slovenské nemocnice, ošetřovala ho tehdy po té nešťastné túře na Roháčích, kdy sletěli ze skály a Luděk, co padal za ním, mu přisedl ruku. Od té doby má v ruce šrouby, ale makat může a ani ho to nebolí. Byla to nádherná třicítka, v manželství, které bylo celkom obyčajné, ale měnit nic nechtěla. A to byla i pro něj značka ideál.

I když ho nechtěli, Turek je na světě rád:

Turkovi bylo už přes čtyřicet. Měl desetiletou dceru z prvního manželství a zapřísáhl se, že již nikdy více. Ani manželství, ani děti. Byl celý život strašně promiskuitní. Když se na střední odstěhoval do Uherského Hradiště, zažíval nejlepší léta svého života. Všude mladé, krásné studentky, které se daly ukecat na sex jen proto, že jim buď recitoval Hraběte, nebo demonstroval svou uměleckou svobodomyslnost. Byly otevřené všemu možnému a Turek si to vychutnával plnými doušky.

Jenže teď má Petru a ta rozhodně působí dojmem, že by děti chtěla. Když ne hned, tak za pár let.

„To já s ní už ale nebudu. Proč ode mě všechny chtějí děcka? Mě to nebaví, já se o ně starat nechci!“ stěžoval si Luďkovi pokaždé. A ten to jako vždy vystihl naprosto přesně:

„Každá mladá holka, která se ti líbí, bude chtít časem děti. A ty starší, co už děti mají, se ti nelíbí.“

Turkovi připadala zajímavá každá druhá holka. Rád do nich pronikal, zkoumal, jaké jsou, jak se od sebe liší, co je pro ně stejné. Když pak ale mělo dojít na budování vztahu, raději utekl. Byl rád sám. Byl rád na světě a vztahové pouto mu nechybělo, protože ho nikdy neměl. Z dětství mu tam zůstala jen černá díra. S mámou se nevídal už dávno a s tátou sporadicky.

Bydleli od sebe sice nedaleko, ale na návštěvu za tátou zajel málokdy. Máma od nich kdysi odešla, pak měl táta novou ženskou a k ní různé milenky.

Jednou, zjara, byl dole na Moravě náhodou i Turkův nevlastní bratr Jarek, a tak se Turek uvolil dorazit. Všichni tři šli na pivo. Jeden z prvních krásných teplých večerů, kdy kolem voní rozkvetlé stromy a keře, večer, který vyvolává ten zvláštní pocit v duši. Nadechneš se a ono se to rozvoní i v tobě, vydechneš a zjistíš, že je to jako droga, jako žena, které by ses učichal, a musíš se nadechnout znova. A pak to v tobě vibruje a rezonuje, štěbetá a vrká, rozpíná se to, až tě to úplně pohltí a ty musíš někam jít, něco udělat, složit báseň nebo vysochat sochu, rozeběhnout se a zakřičet, něco vytvořit, namalovat, pomilovat první hezkou holku, prostě cokoliv, jen abys dal najevo, že jsi tady, že žiješ a přetékáš.

„Tak sednem tady?“ ukázal tehdy Turek na nejbližší terásku.

Pili pivo, občas to proložili pálenkou. A pak někdo z nich začal o ženských a jak to je s nimi někdy těžké. Jaryn, který byl opilý ze všech nejvíc, bezskrupulózně pravil:

„Stejně si myslím, že chlap by neměl být monogamní. Je nás pro jednu babu škoda!“ Rozpoutal tím vášnivou diskuzi.

„To jo,“ uznal tatík, „ale máš mít jednu, ke které se vždycky vrátíš. Ty ostatní musíš ukočírovat, aby jí to neřekly, a ta tvoja se to nikdy nesmí dozvědět, kamaráde. Proto ju ale hlavně nesmíš zanedbávat, protože jinak pojme podezření a budeš v řiti!“

Hluboce se napil, hluboce se zamyslel.

„Není kumšt mít bokovky, kumšt je udržet to v tajnosti!“

Turek se zařehtal na celé kolo:

„Tak to se mi ulevilo. Já myslel, že su takové prase jenom já, ale teď vidím, že jsem to zdědil po tobě, tato!“

Turek zvedl prázdný půllitr, že objedná ještě piva, na druhé ruce ukázal tři a mrkl na dálku na servírku. Ta se usmála a kývla, jakože rozumí. Když je obsluhovala, naklonila se co nejblíž k Turkovi a jemu se zdálo, že se ho lehoučce dotkla levým prsem. Ten večer s ní skončil vzadu v kumbále mezi sudy od piva a dělal jí to zezadu.

Sebelítost, naděje, nejistota, závislost:

Petra sešla dolů po schodech, v kuchyni dala vařit vodu na kafe. Měla strašnou chuť sníst na posezení celou velkou studentskou pečeť. Stála tam nešťastná, opřená o linku, s čokoládou v ruce. Dostala ji nedávno od jednoho kluka v Olomouci. Spolu s malou kytičkou fialek. Děsně ji pořád ukecával. Už dlouho. Vůbec nebyla schopná ho odpálit nadobro. Pořád se vracel, možná s ještě větší intenzitou. Studoval medicínu a toužil si na Petře procvičit své znalosti z anatomie. Jednou, když ještě nebyla s Turkem, se spolu opili v hospodě na kolejích a ona nakonec podlehla. Ráno nelitovala toho, že to udělala, ale toho, že si nic nepamatuje.

Probudila se vedle něj druhý den na privátu, spolubydlící evidentně na víkend odjeli. Na sobě neměla nic. On měl blažený výraz. Už byl vzhůru a pozoroval ji.

Posadila se na posteli, rukou si přidržovala peřinu u krku:

„K čemu všemu jsi mě přemluvil?“

Tomáš se začal smát:

„Ke všemu,“ řekl hlubokým hlasem zhrublým množstvím piv a cigaret z předchozího večera a pomalu sunul ruku pod peřinou k její noze.

„A vypadalo to, že se ti to líbilo,“ nahmatal jí kotník. Petra sebou mírně cukla, ale on už ho držel a s přimhouřenýma očima zašeptal: „Nezopakujeme si to?“

Naprosto ne, chtěla odpovědět, ale on už ji pevně držel za boky. Cítila jeho ztopořený penis a strašně ji vzrušilo, že ho tak moc vzrušuje. A tak se milovali znova. Tentokrát si to už pamatovala a dlouho a radostně na to vzpomínala. Večer šla spát zase k němu a tak to šlo dokola několik týdnů. Několik týdnů parádního sexu a pozorností, až si začala myslet, že se do něj nakonec zamiluje.

Pak ale začalo zkouškové a Tomáš na ni neměl vůbec čas. Šprtal a bifloval celé týdny šíleně objemná skripta. Vlastně to bylo dobře, taky se potřebovala učit, ale chyběl jí. On, nebo sex? Asi oboje. Nedokázala se v těch pocitech úplně vyznat, ale byla ráda, že Tomáše má. Všichni ji v ten čas obdivovali, říkali, jak rozkvetla a jak jí to sluší.

„Jojo, zamilovaným a spokojeným holkám vždycky leží u nohou všichni chlapi. Ale když je člověk sám a po někom zoufale touží, nikoho ne a ne najít! Jako by všechny tím svým chtěním odpuzoval!“ říkala jí na to Dita zdrceným tónem, který napůl předstírala a napůl skutečně prožívala.

Byly už od prvního ročníku nejlepší kamarádky. Nemohly být rozdílnější. Obě sice studovaly psychologii a pracovaly v jednom baru, jinak ale představovaly pravé opaky. Dita byla momentálně single.

„Dej pokoj, jsi bez chlapa teprve měsíc a už chřadneš?“ odsekla napůl znechuceně Petra.

„Tak se mnou pojeď na ten fesťák, třeba tam někoho sbalíme!?“ její pihovatý nos se mírně nakabonil.

„Jak sbalíME?“ zdůraznila Petra množné číslo toho slovesa. „Já už chlapa mám!“

Nakonec ji Dita přece jen ukecala. A teď, jak jedla tu úžasně lahodnou čokoládu, toho rozhodnutí poprvé za celou dobu zalitovala. Kdyby nejela, zůstala by s Tomem, byla by šťastná, spokojená, opečovávaná, diagnostikovaná a léčená při jakékoliv známce sebemenšího neduhu.

Jenže jela a teď stojí u Turka v kuchyni a vaří si vodu na kafe. Konvice cvakla.

„Jsem blbá!“ zhodnotila nešťastně a zakousla se znovu do čokolády. Vůně fialek ji přenesla zase zpátky do minulosti.

Na festivalu byla spousta stánků, workshopů, lidí ve volných indických kalhotách a dredech. Kdo neměl kérku, vypadal jako absolutní exot. Před stánkem s tattoo henou byla hromada krásných alternativních mladých dívek toužících nechat si pomalovat tělo. O kus dál Turek, který jenom v bílých trenkách a se slamákem na hlavě bušil majzlíkem do obrovského kamene a tvořil. Nejdřív ho viděla jenom zezadu. Nemohla odtrhnout oči od těch svalnatých zad a vypracovaných paží. Kámen měnil pod jeho rukama tvar, jako když chlap krotí divokého koně, jako zápas i přátelství, jako divokost a zkrocení. Kámen ze sebe vydával bílý prach. Vznášel se všude kolem, poletoval v mírném povětří, prosvěcován slunečními paprsky, třpytil se jako pel z andělských křídel. Teď létá kolem sochaře, usazuje se mu na zádech, na plicích. Bude do něj pronikat tak dlouho, dokud se sám sochař nestane sochou, dokud nezkamení. Až zemře, vrátí se do lůna, do své podstaty. Prach je a v prach se obrátí.

Prvotní zápas začíná vypadat spíš jako námluvy, milostný tanec. Nespěchej! Kámen si počká, až přijde správný čas. Sochař nechápe, že tím, jak si kámen podmaňuje, sám sebe vydává kameni napospas.

Ač červen teprve začínal, sochař už byl opálený, jako by se právě vrátil od moře, a nezakryl to ani nános bílého pylu. Najednou se rozkašlal. Petra si všimla, jak mu čúrky potu stékají po zádech a nechávají za sebou zvláštní smutné cestičky. Dole, nad zadkem, se spojily dohromady a vsákly se do trenek.

Zavřela oči a představila si, že by to mohl být hodně vzrušující a zajímavý život se sochařem... ne taková nuda jako s doktorem! Otočila se tváří ke sluníčku a zasnila se. Najednou jí káplo do výstřihu něco ledového – Dita přinesla dva kelímky s pivem.

„Vidíš všechny ty alternativní krasavce? Z nich nemá nikdo problém s nezávazným sexem, trochu si užijeme a třeba se z toho něco vyvrbí, ne?“ procedila Dita napůl šeptem a mrkla u toho na jednoho kluka. Ten její pohled zachytil a jako odpověď si přejel jazykem prošpikovaným ocelovou náušnicí po rtech. Dita se musela odvrátit, protože se začala červenat a nechtěla, aby to prozradilo její nesmělost, kterou se snažila skrývat za siláckými řečmi.

„Ty jsi trdlo!“ rozchechtala se nemilosrdně Petra. Ráda Ditu potrápila.

„Ale nenecháš mě v tom, že ne? Užijeme si to, ju?“ trochu nešťastně naléhala Dita.

„To víš, že jo, vždycky ti přece nakonec pomůžu!“

Kus oříšku z čokolády upadl na zem. Probrala se a najednou zjistila, že už zbývá jenom poslední čtvereček.

„Sakra!“ zaklela nahlas. Vítej zpátky v realitě, v Turkově domě. Tak strašně jsi po něm toužila, tak tady ho máš! dořekla v duchu.

Cítila se provinile.

„Budeš si muset jít zaběhat, nebo budeš fakt tlustá jak to prase,“ zakončila lakonicky úvahu.

Kdyby se tehdy na Ditu vykašlala, neseznámila by se s Turkem a měla by v životě klid. Jenže ona se nikdy na nikoho nedokázala vykašlat. Ta její potřeba pomáhat druhým. Ta její nezištná obětavost. Opravdu nezištná? Turek si to nemyslel.

I proto se vlastně tehdy rozhodla pro studium psychologie, aby pochopila sebe a pak tady taky byl její takzvaný altruismus. Když pomáhala ostatním, cítila se naplněná, upozadila sebe, aby byla plně pro druhé. Myslela si, že je hodná, že jim tím pomáhá, a to pomáhalo jí.

Jednou jí Turek bez milosti řekl, že všem pomáhá akorát proto, aby sama zapomněla na svoje sračky, ve kterých žije a které sama před sebou úspěšně ukrývá. A taky proto, aby se necítila trapně, když od někoho potřebuje pomoc.

Takhle mě to doma naučili! Bránila se a myslela si, že se chová slušně. Turek ale všechny dosavadní představy o slušném chování a dobrém životě bořil. Měl to v paži, sám byl nechán napospas životu „od malú“, jak říkával, a teď se na všechny konvence a společenská pravidla může zvysoka vykašlat.

Petra musela uznat, že je to patrně důvod, proč je tak dobrým umělcem. Všechno dělal vždycky po svém. Na rozdíl od ní, konformní slušné holky, která žije dvojí život. Jeden před kamarády a druhý před takzvanými autoritami. Už je přece dospělá, tak proč by si nemohla před rodiči zapálit? Turek se jí za to vysmíval. Nechápal to, přišlo mu to trapné.

„A ty ses nikdy necítil v nějaké společnosti tak, že by ses měl chovat podle určitých pravidel, prostě se trochu podřídit? Našim by se to nelíbilo, tak před nimi nekouřím,“ shrnula Petra na svou obranu.

„Jasně že jsem ten nátlak cítil mnohokrát, ale buď jsem ho ustál, nebo jsem odešel. Já jsem já a podřizovat se mu nebudu. Proč by oni měli mít větší pravdu než já? Proč by ten jejich způsob měl být lepší a vhodnější? A kde by to skončilo? U chování to začíná a kdekoliv jinde končí. Ztratil bych sebe. To bych pak musel i tvořit tak, jak se ode mě očekává. Jenže to by se, kočičko, zase už nikomu nelíbilo, protože takových jsou tucty!“

Zase ji odzbrojil, zase na tu jeho neúprosnou argumentaci neměla co říct.

Nejednou jí vyčetl, jak všechno zametá pod koberec:

„Když se ti pak stane něco hnusného, akorát to svedeš na okolnosti a na ostatní. Vidíš sebe jako světici, která trpí pro druhé, ale nevidíš, že se chováš jako malé děcko. Jenom před sebou utíkáš!“

Mezitím, co se nedůstojně ládovala celou čokoládou, opřená jednou rukou o kuchyňskou linku, tupě zírající doblba, s ohnutými zády a vyvaleným břichem a vzpomínala, Turek neslyšně proklouzl na terasu. Zapálil si a po očku ji sledoval.

Potáhl z cigarety, labužnicky, dlouze.

Panebože, já s ní snad už nebudu moct nikdy spát. Vlastně ho docela omrzela, ani by mu nevadilo, kdyby se rozešli. Ta její pečovatelská povaha ho začala strašně svazovat.

„Až příliš pečovatelská,“ odfrkl si a odplivl.

Vybavil si, jak se s Terezou smáli, že přílišná empatie může člověka vážně zabít. Jenže jak tohle někdo, kdo se neustále stará a zajímá, pochopí? Nijak. Je to začarovaný kruh. Oni si myslí, že pro ty druhé dělají jen to nejlepší. Nikdy si nepřipustí, že jejich sebeobětování je forma vydírání a že tím k sobě připoutávají ostatní na úkor jejich svobody a volnosti.

„A kdo se nechá, je zotročen, protože čím víc se do tohoto kruhu zapleteš, tím hůř z něj vystoupíš! Čím déle v něm budeš setrvávat, tím větším hajzlem a sobcem budeš ty, až ji opustíš! Všichni si budou klepat na čelo, jak jsi mohl takovou obětavou a úžasnou bytost pustit k vodě,“ shrnula tehdy Tereza a Turkovi nezbývalo než souhlasit.

A přitom to bylo to, co Turka k Petře ze začátku magicky přitahovalo. Jak se na všechny usmívala, všechny vyslechla, všem pomohla. Připomínala mu jeho povinnosti, sama od sebe nakoupila a uklidila u něj v domě, i když tam s ním ještě nežila. Moc to obdivoval. Vůbec mu tehdy nepřipadalo, že jsou to přípravné kroky k totálnímu pohlcení a ovládnutí, první kroky nenápadné manipulace k plnění jejích snů a představ o tom, jak by chtěla žít! Chtěla? Možná spíš měla. Zřejmě sama neví, co chce.

Když to ze začátku Tereze líčil jako Petřino pozitivum, Tereza ho varovala:

„Turku, hlavně v ní nehledej svou mámu! Tu si musíš řešit jinak než přes svoje partnerky.“

Turek to věděl. Tvrdil, že to má dávno zpracované.

Turek znovu potáhl zhluboka z cigarety a zatoužil ožrat se do němoty. A protože některé sny se plní na počkání a jiné rovnou hned, začal mu zvonit mobil:

„No čus, ty voe! Kde seš a co děláš? Dneska je na Míru koncert. Přidáš se?“

Volal mu kamarád ze školních let:

„Sawas, voláš jako na zavolanou,“ zařehtal se zvesela Turek. „No jasan, jedu, že váháš!“

„Tak vem konečně aj tu svoju! Ať ti ju zhodnotím,“ pokračoval v rozverném duchu Sawas.

„Tož to vůbec, potřebuju jet sám. Pak pokecáme,“ nemilosrdně odbyl Sawasův návrh.

Petra přestala civět do vzduchoprázdna a zaregistrovala Turka na terase, jak s někým telefonuje. Smál se jak idiot. Najednou to nemohla vystát. Ani to, jak jí nikdy neřekl, s kým telefonoval, nebo komu píše ty svoje věčné zprávy. Už tolikrát mu chtěla prohrabat telefon, ale zatím se vždycky ovládla. A pak taky, neslučovalo se to s její představou uvolněné a pohodové holky, která je tak skvělá, že má za přítele umělce, sochaře, kterého by chtěla půlka Moravy.

Byla naštvaná. Na sebe, na čokoládu, na Tomáše, který jí tu čokoládu dal, a hlavně na Turka, že je takový necita a sobec.

„A vůbec, kruci!“ nasupila se a rázně napochodovala ke dveřím na terasu. Turek ale nic z toho neslyšel, a tak naopak Petra slyšela jeho.

„Kam jako potřebuješ jet beze mě?“ bez skrupulí na něj udeřila.

Dívala se Turkovi zpříma do očí a cítila, jak se jí rozšířily nozdry vztekem, i to, jak téměř nahlas funí:

„Abys mohl sbalit nějakou pipinu a opíchat ji tam?“

Jindy by Turek zkoušel situaci zachránit. Dneska se mu ale nechtělo, a tak jenom mlčky típl cigaretu a prošel kolem Petry. Zůstala stát jako opařená. Byla připravená se pohádat, křičet, obviňovat, brečet, usmiřovat se, ustupovat, omlouvat se, prostě cokoliv, ale tohle? Pak už jenom slyšela, jak zašramotil v misce na klíče, jak si bere ty svoje od auta, práskne vstupními dveřmi, startuje auto a odjíždí. Nechal ji tam. Zůstala sama. Sama v jeho domě. Sama v jeho životě, sama i v tom svém. Cítila se pod psa. Bylo jí smutno a měla vztek.

Útěk na Mír:

Byl to šílený úprk. Turek byl naštvaný, i když se zároveň cítil provinile. A čím provinileji se cítil, tím víc se vytáčel. Jasně, že by tam nejradši někoho sbalil a pěkně si to užil se vším všudy. Zároveň byl ukřivděný, protože to byl přece on, kdo do vztahu s Petrou investoval už tak strašně moc! Bouchl rukou do volantu.

„Vždyť to ona se bůhví jak dlouho rozhodovala mezi mnou a tím pitomým doktůrkem, to já byl ztělesněním trpělivosti a tolerance, to já jí dával naprostou svobodu a prostor. Nikdy jsem na ni netlačil a teď to mám,“ ulevil si nahlas.

Za vesnicí zastavil na cigáro. Vystoupil, zapálil si, opřel se o auto a čuměl do lesa. Už se trochu stmívalo, vzduch voněl, bylo mírně vlhko. Začínal se uklidňovat. Pak si vybavil, jak absurdní to celé bylo, a trochu se zasmál. Ulevilo se mu a uvolnilo ho to. A tak to zkusil znovu. Zasmál se víc nahlas. A pak ještě víc. Znělo to nuceně, ale pomáhalo to. Pak zavýskal a vykřikl.

„Parááádááááá. Uf!“

Začal se těšit na večer. Bylo mu dobře. Pocit, že se všechno vyvíjí tak, jak si přeje, prořízl netaktní zvuk vyzvánění mobilu. Petra. Jako moucha, která neustálým iritujícím pohybem naráží na sklo okna. Ničeho nedosáhne, jen všem vadí.

„No jasně. Naser si, děvucho!“ Típl jí to. Vůbec ho nezajímalo, jak se cítí ona.

Večer si užíval skvěle. S nikým se sice zatím nevyspal, ale parádně si zatrsal s jednou fakt krásnou holkou, která celkem nepokrytě dávala najevo svůj zájem. Užuž se chystali do Turkova auta, když ho odchytl Sawas. Vzal ho za rameno, oddělil od té dívky a zatáhl na bar.

Nalil do něj kořalku a vyzvídal:

„Tak povídej, kamaráde!“

„Teď ne, Sawas, nechce se mi!“ chtěl ho Turek nějak odbýt. Rozhlížel se kolem, aby dal té holce najevo, ať počká, že to hned vyřídí, ale už ji nikde neviděl.

„Sakra, kazišuku!“ ulevil si nahlas.

„Co blbneš, já myslel, že jsi s Peťulí ve hvězdách. Se něco změnilo?“ kontroval Sawas už přiopile.

„Jo, změnilo. Strašně žárlí a kontroluje. Totálně mě tím deptá!“ vychrlil ze sebe upřímně Turek. „Mě už to štve, jak se do mě každá zamiluje, protože se jí líbí, jak jsem free, a pak zjistí, že jsem takový doopravdy, nevydýchá to a dělá dusno!“

„Ale nekecej, nelituj se tady. Pojď, dáme ještě panáka!“ shrnul Sawas.

„Já ale nechci skončit sám. Já vedle sebe potřebuju babu,“ mlel svou Turek.

„Tak se buď musíš nechat zdomestikovat, nebo lítat z kytičky na kytičku jako čmeláček dál.“

Sawas se mu vysmál. Turka znal dobře, věděl, že je schopen své emoce hluboce prožívat, ale i rychle opouštět.

Pařili až do rána a vzpomínali na staré roky. Byl to přece Sawas, který vymyslel Turkovi tuhle přezdívku. V uměleckých kruzích ho už nikdo pod civilním jménem ani neznal. Jméno Turek v nich ale rezonovalo; trochu exotický nájezdník, trochu barbar, trochu cizí, i když náš. Tím Turek svou přezdívku rád vysvětloval, přestože na počátku jejího zrodu stála prozaická láska k silné turecké kávě.

Útěk do Olomouce:

O nějakých osmdesát kilometrů dál se Petra vyplakávala na rameni Tomášovi. Byl pro ni kotvou, kdykoliv, kamkoliv se podívala, kamkoliv se hnula, ať už se jí v životě dělo cokoliv.

„Už se na něj vyprdni!“ řekl důrazně Tomáš. Petra za ním přijela kvečeru. U Turka doma to bylo k nevydržení.

„Tome, stejně, kdybys byl normální chlap, tak bys mě poslal do řiti po tom všem, co jsem ti udělala,“ provinile zabědovala Petra.

„To jo, ale já normální nejsem, a navíc tě mám pořád rád. Fakt!“ Napůl žertem dodal:

„A je to pro mě takhle výhodnější, stejně bych na tebe měl strašně málo času se vším tím učením, akorát bych tě zanedbával. Takhle zjistíš, že jsem nejlepší, a vrátíš se ke mně potom sama.“

„Tak to trochu přeháníš, ne?“ malinko naštvaně reagovala Petra, hned ale o něco smířlivěji dodala: „Pojď, zajdeme na pivko!“

„Jasan,“ odpověděl a zadoufal, že by to mohlo dopadnout jako tehdy poprvé.

Tomáš už dlouho s nikým neměl vztah. Byl velmi svědomitý a bral přípravu na své budoucí povolání zodpovědně. Nakonec si vybral chirurgii. Místo ve fakultní nemocnici v Olomouci měl už přislíbené, pocházel z doktorské rodiny. Tím spíš ale chtěl všem ukázat, že na to skutečně má a je vážně dobrý. Dřel od nevidím do nevidím, aby se rodičům odvděčil za to, že nemusel během studií nikdy v životě na brigádu, a zároveň aby spolužákům dokázal, že není pouhý protekční syneček.

Petra ho za tu vůli a píli nesmírně obdivovala, sama byla spíš bohémka, která se vzedme k výkonům pouze tehdy, když už to je vážně nutné.

Studovala v Olomouci, částečně bydlela s Ditou na privátu, částečně u rodičů, částečně u Turka. Přivydělávala si jako barmanka v jednom hudebním klubu. Potřebovala rozmanitost a různorodost. Rutina a stereotyp by ji zabily. I kvůli tomu jí zpočátku imponoval Turek, protože s ním nebylo jasně daného nic. Jenže jak se ukázalo, pro život to moc dobré nebylo. Trpce si začínala uvědomovat, že o sobě měla mylné představy, když se považovala za pankáče. Ve skutečnosti taková nebyla. Začalo jí vadit, že Turkovy reakce nedokáže předvídat, že jeho rozhodnutí neumí změnit. Ve skutečnosti chtěla, aby se choval podle ní.

Když Turek po hádce odjel na koncert na Mír za Sawasem, chvíli seděla nevěřícně v křesle a čekala, zdali uslyší klapnout dveře a Turek se vrátí. Nestalo se tak a ji to vyděsilo. Naprosto bezmyšlenkovitě vzala mobil a vytočila Tomovo číslo. Její uplakaný hlas a jeho zoufalá touha získat ji zpět vypadaly jako kombinace, které Tomáš musí využít. Bez váhání řekl, ať dorazí. Musel kvůli tomu zrušit badminton s kamarádem, ale doufal, že to bude stát za to.

Tomovi o tom nešťastně vyprávěla: „Vůbec nechce být se mnou. Nezajímá ho, jak se cítím a co prožívám. I když jsme spolu, jako bychom byli jen vedle sebe.“

Rozbrečela se a pak zoufale zařvala do vztahového vzduchoprázdna:

„Sobec jeden!“

Tomáš tenhle pocit znal. Sám si jím prošel, když ho opustila kvůli tomu blbci sochařovi. Taky si myslel, že se zblázní. Dlouho o ni ještě bojoval, leckdy si sám říkal, že je to už i pod jeho úroveň, ale nedokázal si pomoct. Nakonec ho zachránily školní povinnosti. A taky stěhování. Na podzim mu umřela babička. Zrekonstruovali po ní byt a on se tam nastěhoval. Klasická cihlová zástavba, dva plus jednička kousek od historického centra.

Když od něj tehdy Petra skutečně odešla, šel se rozptýlit s kolegy ze školy na medicínský večírek. Měl tam výjimečný a trochu nepochopitelný úspěch, balily ho tam dvě mladší studentky a on nakonec jedné z nich neodolal. Druhý den ráno se probudil a ona už vedle něj neležela. Když ji o pár dní později potkal na fakultě, spiklenecky na něj mrkla a napsala mu své číslo propiskou na předloktí. Chtěl, aby si spolu někam zašli. Ona odpověděla, že zajdou rovnou k němu do postele. A tak to pokračovalo.

Vůbec to nechápal. Sám sebe viděl jako nudného společníka, sice asi pohledného, s vysportovanou figurou, ve společnosti ale obvykle perlili jiní. On spíš poslouchal a málokdy se zapojil. Bral všechno příliš vážně a všem všechno věřil. Byl ideálním terčem mystifikačních vtipů. Přátel měl pár, nesvěřoval se nikomu. Měl rád zaběhaný rytmus a pevný řád.

O to víc se ona dívka i jejich typ vztahu vymykaly veškerému chápání a dosavadnímu způsobu jeho života.

Měl z toho radost. Ne že by se do ní zamiloval. Byla pěkná a uvolněná, bavilo ho to.

Nikdy si nepovídali o osobních věcech, nikdy spolu nikam nezašli. Nechtěla to tak.

Asi po třech měsících to skončila. Důvod mu neřekla.

Odehrálo se to v sychravém předjarním dni, všude mokro, vlezlo a šero. Cítil se pod psa. Šel starým olomouckým centrem a do obličeje mu mrholilo. Nemiloval ji, ale nárokoval si ji. Integroval ji do sebe a ona se sama oddělila, aniž by se zajímala o jeho názor.

Zašel do nejbližší hospody a sedl si na bar. Pil pivo, přemýšlel, co dělá blbě.

Byl na dně.

Připadal si nechtěně. Jako kaňka na papíře, která se rozlézá po těch krásných, úhledně napsaných písmenkách, jako odpadkový koš v uklizeném pokoji, jako městská stoka, která se vlévá do čisté řeky.

Servírka byla milá, občas s ním prohodila pár slov. Skoro nikoho tam neměla, byl to takový zvláštní nepatřičný mezičas. Poloprázdná hospoda na něj působila ještě depresivnějším dojmem, tak nějak nejapně. Už chtěl platit, ale přemluvila ho, ať si s ní dá jednoho panáka. Akorát si ťukli a pak už ani slovo. Domů šel přiopilý a sám. Po cestě se potřeboval vymočit, a tak se rozhodl využít křoví u jednoho vybydleného, posprejovaného baráku. Znal ho dobře, chodíval kolem něj pravidelně. Podíval se na něj pozorněji než jindy a prohlížel si nápisy. Ve změti symbolů a barevných čmáranic byl schopen rozluštit jen jeden – follow your dream.

Jindy racionálním mozkem začala prudce kolovat kořalka ředěná pivem. Zalila spoje a způsobila zkrat. Zhaslo v něm. Jako záložní zdroj se rozsvítilo srdce. Ovládl ho silný pocit, že ten nápis je znamení. Budu s ní, prostě mu ji vezmu zpátky, i kdyby to mělo trvat roky, dal si vnitřní závazek. Šel pomalým krokem domů a mírně se usmíval.

Teď vedl Petru v podpaží a plnými doušky nasával její vůni. Byla tady, když jí bylo nejhůř, vždycky volala jemu, vždycky se k němu nakonec vrátila. Byla naštvaná a on ji chápal. Trochu se ale v projevech rozhořčení mírnil, aby ji spíš nepopudil proti sobě, a tak hlavně naslouchal. Jak je Turek sobecký, bezohledný a dělá si, co chce. Navíc ji určitě podvádí, a ještě se jí vysmívá do očí, že je chorobně žárlivá.

„S hysterkou se prý nedá žít, chápeš to?“ smutně, ale důrazně se obrátila na Tomáše a na okamžik se zastavila.

Byli na jejím oblíbeném místě, zprava kostel, před ním malinké náměstí s lavičkou a lípou. Prvními pučícími světlezelenými lístky probleskovaly poslední paprsky oranžového sluníčka. Posadili se.

„Původně tady stála keltská svatyně. Podívej,“ řekl Tomáš a ukázal nahoru na kopuli kostela. Zářila do okolí jasným světlem, jako by vevnitř někdo zapálil lucerničku. Jako by tam někdo stál a lákal všechny, kdo si se sebou nevědí rady, kdo prosí o pomoc a nemohou ji najít. Oranžové světlo všechny vítalo, zahřívalo bez otázek opomíjené, nešťastné, zoufalé ztracence. Lidské trosky, odpad. Nepotřebný zbytek lidstva, který nejde zrecyklovat. Příliš rozbité, příliš citlivé, málo výkonné, staré. Další zkrat v Tomášově mozku, až to hodilo jiskry. Tomáš mu neodolal. Vzal Petru kolem ramen z falešného pocitu, že tohle je ta správná chvíle, a chtěl něco říct.

Jeho ruka – žiletky – se do ní nepříjemně zařízly. Odtáhla se trochu moc rychle, až mu tím vzala slova z úst.

„Děkuju, jsi na mě tak hodný.“

Její odpověď – ostnatý drát – Tomáše přeťala vedví.

Přemáhala v sobě odpor k Tomášovi a k jeho touze po ní. Vůbec si ten pocit nedokázala vysvětlit. Hlavně nedat nic najevo.

Naoko energicky vyskočila z lavičky a halasně prohlásila:

„Tak jdeme, dáme si to pivko. Konvikt? Je to nejblíž.“

Tomáš předstíral, že si ničeho nevšiml, jako by ležérně prohodil, že na Dolním náměstí je jedna fajn restaurace, kde i vaří. Ta samá restaurace, kde seděl i předtím, než si dal celoživotní závazek získat Petru pro sebe.

Byl z toho všeho trochu nervózní. Obsluhovala je jeho známá servírka a spiklenecky, ale nenápadně na něj mrkla. Muselo na něm být vidět, že je z Petry úplně mimo. To ho trochu probralo, protože jako úplný idiot si připadal nerad.

„Díky za pěkný večer a fakt dobrou večeři,“ poděkovala Petra, když vyšli z hospody na ulici.

„Není zač,“ klidně, ale smutně odpověděl Tomáš.

Už bylo docela pozdě, na ulici prázdno. Pod lampami se třepetal a trápil hmyz. Můry neodolatelně přitahované světlem narážely do svítilny. Spálily se, ucukly, nalétávaly znovu. Až do konce, do úmoru, do padnutí.

Příliš okatá metafora! Jako Tomáš, který narážel do Petřina rozžhaveného těla a pokaždé se spálil.

Vraceli se k němu domů. Petra věděla, že pokud mu vyloženě neskočí kolem krku, nebude na ni nic zkoušet. Prošli kolem „jeho“ vybydleného baráku s nápisem. V Tomášovi hrklo, protože Petra se sama od sebe zastavila přímo před ním. Začala hrabat v kabelce, vylovila mobil: „Samozřejmě, nic!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci sexu, sběrači lásek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.