COLIN O’BRADY

NEDOSAŽITELNÉ PRVENSTVÍ

Od ohně k ledu – sám napříč Antarktidou

Copyright © 2020 by Colin O’Brady

Translation © Eva Vlčková, 2021

Photos © Colin O’Brady

Czech edition © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-922-3

Jenně B.

Mé životní lásce,

která opatruje moje vzpomínky

Nedosažitelné je jen názor.
– Paulo Coelho

Poznámka autora

Tato kniha není fikce. Při jejím psaní jsem čerpal z deníků, s nimiž jsem začal jako dítě, z hlasových záznamů i videonahrávek, stejně jako z fotografií, které jsem pořídil v Antarktidě a během svých předchozích výprav, z rozhovorů s lidmi, kteří hráli důležitou roli během mé cesty a jejích příprav, z osobních vzpomínek a dohledaných faktů.

Žádná jména nebyla změněna, ani tu nevystupují postavy složené z více osob. Ostatní si mohou některé detaily nebo události pamatovat trochu jinak. Všechna případná nedorozumění a chyby jdou za mnou.

Přestože jsem Američan a obvykle zaznamenávám teplotu ve stupních Fahrenheita, všechny teploty v této knize jsou ve stupních Celsia, protože tuto jednotku používají předpovědi počasí, které jsem dostával z mezinárodní předpovědní služby. Nezapomínejte, že při čtyřiceti pod nulou se stupně Fahrenheita a Celsia potkávají a jsou si rovny.

Během cesty jsem měřil překonanou vzdálenost v námořních i pozemních mílích, ale v knize píšu v zájmu zjednodušení a jednotnosti výhradně v pozemních mílích[1].

[1]V českém vydání jsou všechny jednotky v zájmu autentičnosti zachovány a v poznámkách jsou převedeny do naší metrické soustavy.

Prolog

Začal jsem myslet na svoje ruce.

To byla první chyba.

Po čtyřiceti osmi dnech a více než 1 220 kilometrech o samotě napříč Antarktidou byla každodenní bolest rukou, popraskaných chladem a každodenním dvanáctihodinovým svíráním lyžařských holí, jako údery bubnu udávající rytmus mé existence. A onoho večera na mě ta bolest dolehla. Táhl jsem saně do studené a bílé vánice, teploměr na bundě ukazoval třicet stupňů Celsia pod nulou, ale prudké poryvy větru snižovaly pocitovou teplotu nejméně na minus padesát. Začal jsem si představovat, jak nesmírně příjemné by bylo sundat si palčáky.

Viděl jsem se v bezpečí stanu, jak se snažím masírováním oživit bolavé, ztuhlé a zimou ošlehané kloubky prstů, držím ruce těsně nad syčícím ohněm vařiče a tisknu v nich malý hliníkový hrnek, který se začal ohřívat a tál v něm sníh na přípravu pitné vody a večeře.

Kolem osmé večer s nezapadajícím sluncem v podobě pouhé světle žluté tečky za těžkými mraky a poletujícím sněhem nad hlavou jsem zastavil, abych se utábořil. Vypřáhl jsem se z postroje, kterým jsem byl připoutaný k saním, zipem rozepnul vak a vylovil stan.

Pak jsem se na okamžik zastavil, schoulil se chladem a podíval se dolů na stan v rukou. Už jsem ho stavěl v bouřích i za slunce a větru a pokaždé jsem to dělal stejným způsobem, pomocí pohybové paměti vytvořené opakováním – ukotvit jeden konec stanu k saním, pak zasunout kolíky do ledu na opačném konci a po obvodu. Tak to bylo nejbezpečnější.

Ale toho večera, vyčerpaný a s promrzlýma rukama toužícíma po úlevě, jsem se rozhodl, že místo ukotvení k saním postačí jednoduchý kolík v ledu. Bylo to mnohem rychlejší. To bude v pohodě, říkal jsem si.

Uspěchal jsem to.

To byla druhá chyba.

Zapíchl jsem kolík do ledu, rozbalil stan naplocho a přešel ke vzdálenějšímu konci. Klekl jsem si na led a zasunul stanové tyče s pružinami do malých kovových kroužků, čímž se stan vyklenul. Další krok ze začátku vypadal taky naprosto rutinně. Lehce jsem couvl a přitáhl stan k sobě, abych ho napnul proti prvnímu ukotvení a připravil se na zapíchnutí druhého kolíku.

Pak se to stalo. Přesně v tu nejhorší chvíli, než jsem stihl druhý kolík připevnit, se ke mně přes saně přihnal obrovský poryv větru, jako by sem mířil z nejvzdálenějších končin kontinentu. Když jsem napínal látku a přišel náhlý náraz větru, uvolnil se z ledu první kolík, ukotvený na opačné straně stanu.

Během zlomku vteřiny jsem viděl, jak se vzdálená strana stanu zvedá, nyní nezabezpečená a odpoutaná. Hrůza toho výjevu mi projela tělem, jako bych strčil prst do elektrické zásuvky, ale zároveň to vypadalo skoro jako zpomalený film, jak stan s každým vystoupaným centimetrem nad povrch ledu zespodu nabíral čím dál víc přicházejícího větru.

A protože jsem dovnitř těsně předtím zasunul stanové tyče napínající polokruhovou páteř konstrukce, bylo tu ještě víc prostoru pro nabírání větru. Stan tudíž získával čím dál větší sílu, jako drak nebo plachetnice. Ve zlomku vteřiny jsem se vrhl kupředu a na poslední chvíli zachytil okraj stanu, čímž se ze mě stalo jeho jediné spojení s pevnou zemí.

Jako živá noční můra se mi před očima odehrálo, co by teď mohlo následovat: stan neudržím, vznese se a já se pro něj zoufale natahuju, ale nedosáhnu na něj, zakopnu a padám. Stan téměř okamžitě mizí v bílé tmě. Vstávám a běžím za ním do bouře… a potom… a potom… jsem ztracený. Stan je pryč. Otočím se a nevidím nic než bílou vánici. Nemám jak najít cestu zpátky k saním a nemám šanci přežít noc.

Dál jsem se zoufale držel, ale ta příšerná vidina pokračovala.

Žádný rezervní stan nemám. V takové bouři se sem nedostanou záchranáři, je nulová viditelnost a na nerovném, hrbolatém terénu by letadlo nemohlo přistát. Začnu být ospalý, pak přestanu racionálně uvažovat a konečně si lehnu s pocitem, že led je příjemné místo k odpočinku. Zemřu sám, v mrazu, moje tělesná teplota klesá.

Co mě nejvíc dostalo, nebyl strach ze smrti – bylo to vědomí, že už se nikdy nepodívám domů. Že už se nikdy nevrátím do Portlandu, že už se nikdy nebudu procházet podél řeky Willamette ruku v ruce s mojí ženou Jennou, nikdy už se nebudu smát s rodiči a zbytkem rodiny u táboráku na oregonském pobřeží, nikdy už neucítím silnou, uklidňující vůni vlhké lesní cesty lemované kůrou stromů v Kaskádovém pohoří.

Moje ruce teď byly vším. Držely okraj stanu a můj vzdušný domov sebou zmítal a tančil mi nad hlavou. Věděl jsem, že všechno záleží na tom, co se stane v příštích několika vteřinách – na tom, jak dlouho vydržím a co udělám nebo neudělám.

Věděl jsem, že musím stan nějak zploštit, aby do sebe nenabíral tolik větru. Ale při jediném manévru, který mě napadl – stáhnout ho dolů a vyškrábat se na něj, abych ho držel vahou svého těla –, jsem mohl polámat stanové tyče. To by znamenalo další krizi. Ve snaze odlehčit trochu náklad saní jsem jednoho třpytivě jasného rána, od něhož jako by už uběhla celá věčnost, náhradní tyče vyložil.

Jak mi vítr narážel do tváří, každou vteřinou mi byla větší zima a začínal jsem čím dál víc panikařit, znova jsem prožíval tu sluncem prozářenou chvíli dávného rozhodnutí. Cítil jsem ty tyče v ruce, viděl jsem se, jak vyhrabávám díru do sněhu a ukládám je tam spolu s dalšími zásobami a nářadím, abych si je později vyzvedl. Všechna ta výbava mi tehdy připadala tak těžká a postradatelná.

Říkal jsem si, že možná tohle byla vůbec první chyba, že to bylo to místo, kde se ve skutečnosti spustila obrovská kaskáda chyb. Vypadalo to přitom jako taková maličkost – stanové tyče. Pár ušetřených uncí[2], další chyba, a teď jsem čelil následkům.

Rozhodnutí a následky. Celý vesmír se zjednodušil na tahle obří slova. Malý stan se mi nad hlavu náhle změnil v ohromné plápolající rudé monstrum, každou vteřinou větší a hůř polapitelné. A mým sevřeným rukám docházely síly.

[2]1 unce = 28,3 gramu.

PRVNÍ KAPITOLA
Kapitán

PŘÍPRAVY

Nákladní letoun Iljušin ruské výroby, který rachotil a drncal přes Drakeův průliv směrem k antarktickému ledovci, byl právě tak pohodlný, jak by se dalo očekávat podle jeho drsného a účelného vzhledu, což znamená, že nebyl pohodlný ani trochu. Byl postaven tak, aby vydržel to nejhorší počasí, v jakém se mohl ocitnout. Zvládl přistávat a startovat na čistém ledu i v suti válečných zón a mohl dopravovat náklad do míst, kam se letadla běžně nedostala. Byl cítit vlhkou plachtovinou, motorovým olejem a zašlým potem, navíc možná s příměsí rozlité vodky, a byl bezmezně milovaný, jak pravil náš pilot, drsný šlachovitý padesátník, který strávil zápasením s řídicími pákami Iljušinu nad ledem tisíce hodin. Tenhle letoun je tank, který vás zachrání i tam, kde ostatní letadla zaváhají a selžou, řekl nám, když jsme nastupovali, a láskyplně ho poklepal na trupu. To, že to byl jediný způsob, jak se dostat na větrem bičovanou ranvej a základní tábor Union Glacier – tedy výchozí bod pro každého, kdo mířil do vnitrozemí kontinentu –, bylo zcela v souladu s tím, že letoun nebyl nijak ozdobený. Klidně by na boku mohl mít napsáno „Ber, nebo nech být“.

Onoho rána koncem října 2018 se mezi namačkanou změtí krabic, stanů, generátorů a záhadných beden, které putovaly na jih před začátkem letní expediční sezony, tísnila jen hrstka platících pasažérů. Já jsem byl jedním z nich, připoutaný ke staré lavici, tvrdé jako kámen s oblouky velkých ocelových žeber letounu nad hlavou. Vedle mě seděl během čtyřhodinového letu připoutaný asi ten nejhrozivěji vypadající člověk, jakého jsem kdy potkal: kapitán Louis Rudd.

Ruddovi bylo čtyřicet devět a byl to Brit, zabalený do pláště lehce omšelé zocelenosti a spisovné angličtiny. Seděl pevně vzpřímený na své polovině lavice a díval se na mě pronikavýma oříškovýma očima. Mluvil jako velitel, stručnými oznamovacími větami britské armády, která ho po tři desetiletí formovala a zocelovala. Oba jsme mířili do základního tábora, kde jsme měli čekat na další letecký přesun na antarktický ledovec k oficiálnímu zahájení historického závodu, jehož cílem bylo stát se prvním člověkem, který tento kontinent přejde sám, bez podpory a bez pomoci. Při plánování cesty jsme zvolili odlišné trasy. Ale naše kroky se měly ještě potkat, i když to teď nikdo z nás netušil.

„S Henrym Worsleym jsme byli ve stejném týmu, který kopíroval Amundsenovu trasu. Další tým začal ze Scottovy boudy na McMurdo,“ prohlásil Rudd a naklonil se ke mně, aby mi popsal svoji úžasnou výpravu z roku 2011, která zopakovala velký závod o jižní pól z roku 1911 mezi Roaldem Amundsenem a Robertem Falconem Scottem. Už jen samotná jména takových velikánů a Ruddův vztah k nim mi braly dech. Amundsen. Scott. Worsley. Frank Worsley byl v roce 1914 kapitánem snad nejslavnější antarktické lodi v historii, která učinila legendu z Ernesta Shackletona, lodi Endurance. Henry Worsley, jeho vzdálený příbuzný, pokračoval v antarktickém rodinném odkazu, a to s tragickými následky. Rudd se pohyboval ve společnosti bohů.

„Byla to brutální expedice, šedesát sedm dní k pólu,“ pokračoval Rudd a probodával mě očima. „Prudké bouře. Henry i já jsme zhubli o víc než čtyři kameny[3]. To je pro vás Yankeee něco jako šedesát liber. Ale porazili jsme Scottův tým o devět dní, takže bych řekl, že se historie zopakovala a Amundsenova trasa byla lepší,“ pravil. Zakončil vyprávění s křivým úsměvem, který naznačoval, že chápe tu ironii: závod v roce 1911 byl národní soutěží mezi Norskem a Anglií a Amundsenovi Norové vyhráli, když na jižním pólu předběhli kapitána Scotta z Britského královského námořnictva. Scott a jeho muži všichni zahynuli při pokusu dostat se domů.

Zamumlal jsem něco jako „Páni, to je úžasné“, ale ve skutečnosti jsem nemohl přestat myslet na šedesát liber[4] za šedesát sedm dní. V duchu jsem se náhle ocitl zpět ve svém malém apartmánu pronajatém přes Airbnb v Punta Arenas, kde jsem se připravoval na přelet na ledovec. Vybavení a pytle s jídlem zabíraly všechny plochy, od kuchyňské linky až k posteli a na podlaze mezi nimi. Vyrovnaná strava: ovesné vločky a proteinový prášek, křupavý sušený rámen[5] a mrazem sušená hotová jídla. Speciální pozornost ovšem zasluhovaly proteinové tyčky o velikosti peněženky, které byly naskládané do výšky jako balíčky karet. Vyrobili je ve firmě s výživovými doplňky ve Wisconsinu, kde mě vzali do své výzkumné laboratoře a vytvořili unikátní kalorickou bombu, kterou pojmenovali „Colinova tyčka“.

Seznamy obsahující logistické plány pro celou expedici, které připravila má žena a zároveň obchodní partnerka Jenna, byly rozložené na stole, oba jsme přebíhali od hromady k hromadě, rovnali, třídili a vážili všechny věci, které jsem měl v plánu táhnout přes Antarktidu na saních. Byli jsme tak ponoření do práce, že v jednu chvíli jsme se málem srazili. Za jedenáct let našeho vztahu jsme spolu navštívili řadu exotických a náročných míst, ale tentokrát šlo o mnohem víc než kdykoliv předtím a po naší skorosrážce jsme se oba zastavili před lednicí s plnýma rukama a naklonili se k sobě k rychlému polibku.

Všechno jsme přerovnávali, abych toho měl méně.

Chtěl jsem si nést zásoby jídla a paliva na sedmdesát dnů, což by na saních činilo náklad dobře přes čtyři sta liber[6], ale uvědomil jsem si, že takovou hmotnost nemůžu utáhnout. Takže jsme krátce před odletem na jih vyřazovali věci, které vypadaly nadbytečně, čímž jsme zároveň redukovali můj časový plán. Zásoby jídla na sedmdesát dní se ztenčily na šedesát pět. Teď v letadle to číslo znělo překvapivě a děsivě, podobně jako šedesát sedm, což je doba, kterou Ruddovi zabrala předchozí expedice k pólu, během níž zhubl zhruba o šedesát liber. Začal jsem si to v hlavě propočítávat. Šedesát liber byla skoro třetina mojí váhy.

Nevěděl jsem, co říct. Náhle se mi rozhoupal žaludek, jako kdyby velrybovitý Iljušin vletěl do turbulence. Rudd zopakoval Amundsenovu trasu. Znal se s Henrym Worsleym, jehož úžasný život a tragická smrt mě tolik dojímaly a inspirovaly. Worsley zemřel v roce 2016 při pokusu o totéž, o co teď usilujeme i Rudd a já – o vůbec první osamocený přechod v historii bez podpory a pomoci. Tedy něco, co po Worsleyově smrti začala řada lidí považovat za nedosažitelné. A v hlavě mi rezonovala myšlenka, že Rudd už má přede mnou náskok. Všechno zná.

„Chceš vidět, jak jsem vypadal na konci?“ zeptal se najednou.

„Jasně. Určitě,“ řekl jsem a pokrčil rameny.

Rudd v telefonu prstem zalistoval mezi fotkami, až našel tu, kterou hledal, a podal mi ho. Hned jsem si přál, abych ji býval neviděl. Vypadal skoro jako kostlivec, lícní kosti mu čněly z vyzáblé tváře jako baseballové míčky; na čele a nose tmavé omrzliny. Rudd se široce usmál, když si bral telefon zpátky, a já jsem konečně pochopil, co mi chtěl doopravdy říct: „Nevíš, do čeho jdeš, kámo.“

Měl pravdu. Musel jsem uznat, že to, co nevím o Antarktidě a přežití v polárních oblastech, by nejspíš vydalo na knihu. Měl jsem mnohem méně zkušeností než Rudd, a to o tolik, že jsem v jeho očích nejspíš vypadal jako mimoň.

On se účastnil bojů, sbíral za to vyznamenání a během let strávil zapřažený do saní při nejrůznějších výpravách napříč antarktickým ledovcem víc času než kdokoliv jiný. Já jsem pocházel ze zapadlého kouta subkultury Pacifického severozápadu, narodil jsem se doma na matraci v komuně v Olympii ve státě Washington za tónů písničky Redemption Song od Boba Marleyho a s oblaky kouře marihuany ve vzduchu během párty pořádané při této šťastné příležitosti. Rudd? Jeho nejspíš vystřelili z děla.

Ano, byl jsem zdravý a silný a bylo mi třiatřicet, o šestnáct let méně než Ruddovi. Také jsem dlouhé roky býval profesionálním sportovcem, účastnil jsem se triatlonů po celém světě a stanul jsem na několika nejvyšších horách světa, včetně Mount Everestu. V Antarktidě jsem už také byl. Ale při pohledu na jedinečného kapitána Rudda se mi zdálo, že nic z toho není důležité, nebo na tom dokonce vůbec nezáleží.

Měl jsem pocit, jako bychom do toho letounu spadli ze dvou různých planet. Neměli jsme absolutně nic společného, ale v tuhle chvíli se naše životy proťaly, protože jsme oba byli pohlceni cílem dokázat něco, co dosud nikdo nedokázal – přejít sám napříč Antarktidou přes jižní pól s využitím pouhé lidské síly a bez doplnění zásob. Ani jeden z nás nevěděl téměř nic o cílech a přípravách toho druhého, mých v Americe a jeho ve Velké Británii, ale chystali jsme se začít z různých míst šelfového ledovce Ronneové na okraji antarktické pevniny. Rudd vyrážel jižně od Herkulovy zátoky; já jsem začínal o několik stovek kilometrů dál z místa zvaného Messnerův start. Možná už se po tomto společném, trochu stísněném letu nákladním letounem do základního tábora nikdy neuvidíme.

Jenže šlo o to, že mi Rudd od prvních minut vlezl do hlavy a s každou další hodinou, kdy se náš letoun kolébal k jihu, a od samého začátku toho, co se už jasně jevilo jako ta nejtěžší věc, o kterou jsem se kdy pokusil, moje sebevědomí klesalo. Měl jsem pocit, že se na mě dívá a myslí si, že zmáknout tohohle týpka bude hračka.

Ten pocit mě náhle vrátil do deváté třídy v první školní den na velké střední škole na druhém konci města – v Portlandu v Oregonu. Byla plná dětí, které jsem neznal a z nichž většina pocházela z lepších a bohatších částí města. Vstoupil jsem dovnitř, hledal jsem svoji třídu a skříňku v šatně a skoro okamžitě jsem si tehdy taky připadal jako mimoň uvržený do míst, do nichž nepatřím a kterým úplně nerozumím.

Jihovýchodní část Portlandu, kde jsem vyrostl, je dneska živou čtvrtí s nejlepšími restauracemi a hudebními kluby. Koncem devadesátých let ale děti, kterých byla plná moje nová škola, pocházely z horní čtvrti West Hills a cokoliv na východ od řeky Willamette považovaly za pustinu plnou garáží, montoven a dřevěných domků pro lidi pracující v přístavu v dobách průmyslové éry. Pro ně byla čtvrť, v níž jsem žil, chudá, nezajímavá a ubohá, ne-li přímo nebezpečná.

Moje spása přišla, když jsem si našel kamaráda. David Boyer přišel do třídy taky z nesprávné části města a stejně jako já si byl dobře vědom, jaký rozdíl to znamená. Stali se z nás spojenci, oba jsme nějakým způsobem dráždili ostatní a museli jsme pořád něco dokazovat, už jen proto, že jsme byli v menšině. Navzájem jsme si pomáhali čelit neznámému.

A díky té vzpomínce jsem si uvědomil další věc – Rudd také čelí neznámému, stejně jako já. Sice má na rozdíl ode mě výhody v podobě bohatých zkušeností, o tom není pochyb, ale zkušenosti pomůžou jen částečně v místech, kde je vliv člověka na krajinu tak slabý, nepatrný a nicotný. Znal ty nejdrsnější a nejkrutější pravdy o Antarktidě a sám je zažil, ale převažující vlastností Antarktidy je nepředvídatelnost, což jsem věděl díky šedovlasým veteránům, s nimiž jsem se radil a trénoval, stejně jako díky té chvilce času, kterou jsem tam strávil.

Antarktida určuje limity možného se všemi neznámými a proměnnými v podobě větru a bouří, ledu a třeskutého mrazu, a Rudd ani já jsme nevěděli, jak se ty proměnné změní ze dne na den, nebo dokonce z minuty na minutu, nebo jaké síly budou nakonec ve hře.

O našich osudech a o výsledku rozhodne improvizace a vynalézavost, stejně jako v případě prvních polárních průkopníků, kteří před érou letadel a satelitů netušili ani to, jaký terén je čeká. Improvizace byla pro mě a pro Rudda rozhodující, protože jsme opravdu nevěděli, jestli to, o co se oba pokoušíme, je vůbec možné uskutečnit a přežít.

Pokus kapitána Scotta na motorových saních v roce 1911 byl improvizací, která s tehdejší úrovní technologie nefungovala. Byl to správný nápad, jenom předběhl dobu. Sněžné skútry a upravené nákladní vozy pro libovolný terén jsou v polárních oblastech dnešní výkonnou silou. Amundsen zase improvizoval ohledně jídla; bál se, že on i jeho muži budou mít trávicí problémy kvůli těžké masité stravě bez vlákniny, proto k přídělům jídla přidal hrách a ovesné vločky.

Shackleton povýšil improvizaci na druh umění poté, co jeho loď Endurance počátkem roku 1915 uvízla v mořském ledu a ztroskotala. Se svými muži dokázal přežít a uživit se na antarktickém ledovci déle než rok a pak urazil v otevřeném člunu stovky mil těmi nejbouřlivějšími vodami světa, aby vyhledal pomoc, čímž ztělesnil myšlenku, že samotné přežití může být hrdinským činem.

To všechno se mi honilo hlavou a pomohlo mi to posadit se zase zpříma a myslet na svoji strategii v situaci, z níž se už stala bizarní vzdušná šachová partie. Došel jsem k závěru, že Rudd byl se svým chováním vojenského důstojníka a nablýskaným zástupem úžasných činů vskutku obdivuhodný. Byl rozvážný a nejspíš duchaplný. Ale zároveň jsem měl pocit, že se mě snaží nalomit nebo na mě něco hraje nebo pomocí nějakých vojenských psychologických triků nahlodává mé odhodlání a sebevědomí. A rozhodl jsem se, že mu v tom nebudu bránit. To, že o mně nic neví a nemá tendenci se vyptávat, může být výhoda, i když jsem si zatím nebyl jistý, jaká.

Takže od téhle chvíle jsem většinou jen přikyvoval a nechal Rudda vyprávět, aniž bych vyložil karty na stůl. Vlastně mě doopravdy zastrašil, nejspíš by dokázal zasít semínko pochybností a podkopat sebevědomí u kohokoliv. Ale měl jsem pocit, že nechat ho v přesvědčení, že jsem ještě slabší než ve skutečnosti, je ta nejlepší karta, kterou mám v rukávu. Čím víc si o mně myslel, že jsem neschopný a nepřipravený a podle všeho zhýčkaný americký mileniál, který nemá do čeho píchnout, tak se pokouší o tohle, tím víc se mohl stát až příliš sebevědomým. Neměl jsem ponětí, kam to všechno povede a jak to dopadne, ale jako šroub do ledu mi byla do hlavy vtlučena důležitá lekce (byť zatím jen nanečisto díky mentorům a polárním veteránům i přečtením všeho, co mi přišlo pod ruku), že přehnané sebevědomí může být v Antarktidě stejně nebezpečné jako strach.

ILJUŠIN SMYKEM PŘISTÁL na ledově modré ranveji základny Union Glacier přesně tak, jak byste čekali – jako létající tank, který byl shozen z nebe. Řval, drnčel a zvedal nákladní prostor, dokud se konečně s kvílením neposadil a já se mohl nadechnout. Konečně jsem byl na ledovci. Po dlouhém stísněném letu a psychologických hrách, které se odehrávaly na naší lavici, jsem měl pocit, že je to mnohem víc než jen přistání, spíš jako bych se vynořil z temného tunelu do nového světa. Jakmile jsem vystoupil z letadla, napjaté hodiny letu jsem hned hodil za hlavu. Antarktida od prvních vteřin zaměstnala všechny moje smysly. Do tváře mi bodal krutý mráz, ale neuvěřitelná záře a věčně bílá krajina mě přiváděly k úžasu. Emoce spojené s tím, že jsem konečně tady, mě nutily usmívat se tak široce, až mě z toho bolely tváře.

Union Glacier, který funguje jako logistický základní tábor pro skoro všechny nevládní výpravy do Antarktidy, je rušným místem, protože hlavní letní antarktická sezona trvá od listopadu do ledna. Společnost, která přepravuje doslova všechny a všechno na ledovec, Antarctic Logistics and Expeditions (ALE) postavila malé městečko ze stanů s jídlem a úřadů. Bohatí dobrodruzi, kteří si zaplatili výlet s průvodcem, se tu přetlačují s ekoturisty, vědci, kteří jedou zkoumat ledovcové vrty, a lidmi, kteří se zkrátka jen zamilovali do toho zvláštního a nehostinného místa, podobně jako ostřílený pilot Iljušinu. Horolezci odtud vyrážejí na Mount Vinson, nejvyšší horu kontinentu. Během těch pár měsíců čtyřiadvacetihodinového slunečního svitu tu vzkvétají malé subkultury posedlé Antarktidou, aby pak v době temnoty zase zanikly. Lidé přicházejí na nejprázdnější a nejextrémnější místo světa jen proto, aby mohli říct, že tady byli, nebo aby tu zaběhli maraton nebo aby viděli slavné tučňáky císařské a představovali si přitom, že jsou jako samotný kapitán Scott, který před závodem v roce 1911 podnikl slavnou vedlejší výpravu za pozorováním tučňáků a získáním jejich vajec.

Toho dne zaměstnanci tábora lopatami odhazovali obrovské hromady sněhu kolem prefabrikovaných chat a stanů s ocelovými rámy. Myslel jsem si, že to je běžná součást příprav na začátku sezony, letní úklid zimního nepořádku, pak jsem se ale zastavil na kus řeči s chlapíkem, který trávil přestávku na cigaretu opřený o lopatu. Byl to Angličan – sezona na ledovci a pak sezona mimo, a dobře placená práce, jak mi řekl, pokud to snesete.

„Je tu šíleně sněhu,“ prohlásil, když do studeného vzduchu vyfukoval obrovský oblak vodní páry a kouře. „Napadlo mnohem víc sněhu než obvykle, a to už sem nějaký ten rok jezdím.“ Odmlčel se a znova si potáhl. „Podle vědců může být tady dole ještě víc sněhu kvůli oteplování klimatu, protože teplejší vzduch pojme víc vlhkosti, takže možná…“ Pokrčil rameny a pak típl nedopalek do plechovky, kterou vytáhl z kapsy. „Ať je to, jak chce, přes zimu se stalo něco neobvyklého, to je jasné,“ řekl.

Rudd i já jsme potřebovali skoro celé léto, které se na jižní polokouli začíná hlásit o slovo v listopadu, abychom měli aspoň šanci dokončit přechod dřív, než nastane dlouhá zimní temnota. Byli jsme úplně stejně omezeni ročním obdobím jako Scott nebo Shackleton nebo Reinhold Messner, legendární horolezec, po němž je pojmenováno místo, kam mám namířeno, kde se mořský led setkává s pevninou. Žádné moderní vychytávky a technologie na tomhle základním faktu nic nezměnily, výpravy jsou možné, jen když to Antarktida dovolí. Oba jsme tedy museli vyrazit, hned jak nám to doprava umožnila. Tím pádem jsme byli na přelomu října a listopadu asi jedinými lidmi v táboře kromě zaměstnanců ALE. V den naší plánované cesty menším letadlem, které nás mělo dopravit na odlišná místa šelfového ledovce Ronneové, jsme vstoupili do jídelního stanu, kde jsme v tu hodinu byli sami. Vzali jsme si tácy a sedli si ke stejnému stolu, jenom my dva. Už se z toho stalo pravidlo.

Rudd si nabíral vejce se slaninou z obrovského talíře.

„Poslední pořádná nálož tuku a kalorií,“ pronesl.

Pak se zarazil, napil se kávy a chvíli se rozhlížel po stanu. Měl jsem dojem, že v jeho tváři vidím stín pochyb nebo zaváhání, ale pak jako by se mu v hlavě něco přepnulo, podíval se mi zpříma do očí a vyhrkl na mě novinku.

„Začnu na Messnerovi,“ řekl a zabořil se zase do snídaně.

Zarazil jsem se v polovině sousta a s otevřenou pusou. To, co do téhle chvíle byly dva podobné, ale ne zcela totožné projekty, co byla různá místa startu, různé způsoby hledání odpovědi na tutéž otázku, jestli výpravu je vůbec možné uskutečnit, se právě zásadně změnilo. Teď nás čekala úplně stejná trasa. S tímto Ruddovým prohlášením se cesta každého z nás změnila ve skutečný závod. Srovnávání jablek s hruškami se změnilo ve srovnávání jablek s jablky – úplně stejná trasa, stejný cíl. Teď opravdu půjde o vítěze a poraženého.

Podíval jsem se na svůj talíř s vajíčky a pak zpátky na Rudda. Možná jsem ho taky trochu nahlodal. Možná moje mlčení a přikyvování a neprozrazování téměř ničeho o mně a mých plánech, jakkoliv způsobené hlavně nedostatkem sebejistoty, vyslalo Ruddovi nějaký signál, který jsem nezamýšlel. Zkušený polární mazák změnil své plány, aby se podobaly těm mým, nikoliv naopak.

Chce mě porazit. To jediné to může znamenat. Rudd si přisunul židli o kousek blíž k mojí. Byli jsme spolu spjati, v dobrém i ve zlém, ve všem, co bude následovat.

[3]1 kámen = cca 6,35 kg.

[4]Cca 27 kg.

[5]Japonská nudlová polévka – pozn. překl.

[6]Přes 180 kg.

DRUHÁ KAPITOLA
Zmrzlé slzy

1. DEN

Začátek čehokoliv velkého, o co se snažíme, mi připomíná prázdné plátno naděje. Už od prvních plaveckých závodů na základní škole mi všechny ty minuty před startovním výstřelem, naplněné napětím s křečovitě bílými kloubky na prstech a naprosto nezmapovanými schopnostmi, připadaly kouzelné. Ve vzduchu visí dosud nenapsané dějiny. Budoucnost je lákavá a plná neznámých. Výhra nebo prohra je měřítkem toho, jak se věci mají, ale mezi těmi dvěma extrémy, jak se často zdá, se v následujících minutách odhalí celý život. Možné je cokoliv.

Ten pocit kouzelného potenciálu dosud otevřeného konce mi učaroval, když mi bylo sedm. Seděl jsem s mámou na gauči a sledoval plavecké finále na letní olympiádě v Barceloně v roce 1992. Vidět Američana Pabla Moralese vyhrát zlatou medaili na sto metrů motýlka mi změnilo život a zažehlo sen, který ve mně hořel po víc než dvě desetiletí – že možná jednou také stanu na stupních vítězů. Zároveň se ze mě stal zapálený dětský olympijský fanoušek, který ze sebe, občas asi trochu otravně, dokázal vysypat ty nejobskurnější detaily o olympiádě spolu se zákulisními příběhy mých hrdinů.

Nezkrotný a nezměrný optimismus, jímž jsem překypoval na začátku každé nové výzvy nebo výpravy, je důsledkem onoho dne, kdy Morales v bazénu vítězně zvedal ruce nad hlavu, já řval z plných plic doma v obýváku a skákal po gauči. Tohle mě taky částečně přivedlo do Antarktidy – představa prázdného plátna, života, který se odhaluje se všemi úzce souvisejícími hlubokými nejistotami a příležitostmi.

Antarktida pro mě byla jako nevyřčený příběh. Je to místo, kde s výjimkou výzkumných stanic nenajdete žádná skutečná města ani stálé obyvatele a zvířata, poté co minete pobřeží s obrovskými hejny ryb, koloniemi tučňáků a skupinami kosatek dravých. Je to jediný kontinent, na kterém nikdy nebyla válka. Kartografové ho běžně opomíjejí. Je to prázdné místo v téměř zaplněném světě.

Jak jsme se ale Rudd i já chystali opustit Union Glacier a odletět na místo našeho startu na šelfovém ledovci Ronneové, zdálo se, že se pokouší zabrat si celý kontinent pro sebe, byť jen svojí drsnou velitelskou sebejistotou.

„Kolik kalorií si neseš na den?“ zeptal se, když jsme se chystali nakládat věci do letadla, červenobílého turbovrtulového Twin Otteru – tahouna do nejdrsnějších prostředí celého světa, od aljašských lesů až po Saharu.

Vteřinu jsem počkal, abych se obrnil před jeho reakcí. Věděl jsem, že si ji neodpustí. „Sedm tisíc,“ pronesl jsem co nejpevnějším hlasem.

„Sedm tisíc!“ zvolal. „Já si nesu jen pět a půl tisíc.“ Oči se mu zúžily do malých štěrbin, jak se díval na mě a na moje saně, jako by to bylo poprvé. „Pět a půl tisíce bohatě stačí,“ dodal.

Chtěl jsem podotknout něco o tom, co mám načteno, o lékařských testech, které jsem podstoupil, abych viděl, jak funguje moje fyziologie a jak moje tělo spaluje živiny ve stresu a v mrazu. Chtěl jsem vypadat chytře a vědecky. A oba jsme věděli, že budeme denně spalovat mnohem víc než sedm tisíc kalorií za den, možná skoro deset tisíc, takže zásadnímu úbytku tělesné váhy se rozhodně nevyhneme. Ale byl jsem si celkem jistý, že by se na tyhle věci, na krevní testy, výživové a aerobní analýzy, díval spíš jako na americké zbytečnosti než jako na racionální a vědecké metody a v žádném případě je nepovažoval ani vzdáleně za britské v odhodlaně houževnatém světě objevů a výprav, který vzýval a považoval za svůj.

„Myslím, že vím, co funguje,“ pokračoval. „Víš, co taky funguje?“ zeptal se. „Led!“

Pozdvihl jsem obočí v nejistotě, kam tím míří.

Se smíchem dodal: „Všiml jsem si, že si bereš toaletní papír. S takovým luxusem jsem se nikdy neobtěžoval.“

Možná to věděl lépe. Už jsem si nebyl jistý vůbec ničím. Víc kalorií, jakkoliv vědecky podložených, zároveň znamenalo větší hmotnost, a i taková role toaletního papíru je další zátěž. Rudd evidentně vyráží s mnohem lehčím nákladem.

S Jennou jsme v našem malém apartmánu v Chile odebrali zásoby na pět dní, čímž jsme se dostali na šedesát pět dní, a já jsem pak během užírání se a čekání v táboře Union Glacier vyřadil dalších pět dní. Tak jsem se dostal na šedesát dní, což bylo o celý týden méně, než kolik si vezl Rudd při zopakování Amundsenovy trasy k pólu v roce 1911. Během této výpravy zhubl o 60 liber a já dopadnu mnohem hůř. Ta čísla byla děsivá, ale zároveň postavená úplně na vodě, protože neexistoval způsob, jak si ověřit, jestli jsem se mýlil víc, nebo méně než tehdy on.

Chvíle pravdy přišla, když jsme začali nakládat saně. Naše letadlo stálo na podvozku se sněhobílými ližinami poblíž zásobovacího stanu. Naše pilotka, dobře naladěná Kanaďanka Monika, která nám vyprávěla svůj příběh o tom, jak se do Antarktidy na první pohled zamilovala, lozila do kokpitu a zase ven a připravovala se na let. Lidi z posádky se nás zeptali, jestli chceme zvážit vybavení.

Rudd okamžitě vykřikl jednoznačné ano a spolu s jedním členem posádky táhl své saně na velkou průmyslovou váhu vedle ledové ranveje. Snažil jsem se vypadat, že nemám čas, předstíral jsem, že mám plné ruce práce, ale měl jsem nastražené uši, abych zjistil, kolik váha ukáže. Když jsem to zaslechl, ztuhla mi krev v žilách. Sto třicet kilogramů, zopakoval nahlas Rudd, když na váze naskočilo číslo, dost nahlas na to, abych to slyšel, ať už záměrně, nebo nikoliv. Sto třicet kilogramů znamená přibližně 286 liber, tedy výrazně méně, než kolik váží moje saně, to mi bylo jasné.

Rudd se na mě podíval a kývl na mě, očima i gesty mě vyzýval: „Jsi na řadě, kámo.“

Ale já jsem nemohl. Nemohl jsem před ním zvážit svoje saně.

Ruddův pohled na můj ohromný náklad, který jsme s Jennou odhadovali na zhruba 375 liber jenom na základě toho, co jsme tam naskládali, a váhy samotných saní, by zničil zbytek mého sebevědomí. To jsem nemohl riskovat. Rudd by možná nic neřekl, nejspíš by nic neřekl. Ale ani nemusel.

Ten příšerně velký rozdíl v hmotnosti nákladu, který by viděl on i celý tábor, by posílil a znásobil všechny ty drobné nevyřčené věci, které visely ve vzduchu – jeho velitelský tón, jeho ohromné znalosti. I ten jeho hrozný anglický přízvuk byl deprimující. Vypadal bych jako rozmazlený Američan, který si neumí pořádně zabalit kufr, a Rudd by mě mohl počastovat očima v sloup. Poznal by ten obrovský rozdíl v hmotnosti, kterou potáhneme, a já bych věděl, že to ví.

Najednou se mi vybavil kluk, se kterým jsem soupeřil na plaveckých závodech, když mi bylo asi dvanáct. Roky jsem si na něj nevzpomněl, a už ani nevím, jak se jmenoval. Byl to prsař jako já a podle všeho neporazitelný. Když měl závod začít, naklonila se ke mně trenérka, houževnatá bývalá vysokoškolská přebornice jménem Berta, jíž bylo něco přes dvacet.

„Je to asi nejlepší plavec, se kterým jsi kdy závodil,“ řekla a kývla směrem k mé Nemesis v poslední dráze. Pochopil jsem nevyřčená slova, která nahlas nezazněla a jimiž mě chtěla připravit na výsledek: „Nejspíš prohraješ, Coline.“

Když jsem zíral do bazénu, stejně jako jindy opojený předzávodními emocemi, řekl jsem si, že to byl nejspíš kluk z West Hills, který se na mě jako na kluka z East Side dívá skrz prsty. Chtěl jsem věřit tomu, že si o mně nemyslí nic hezkého, že je arogantní a povýšený a zaslouží si, abych ho porazil. Když jsem ho vnímal takhle, ať už to byla pravda, nebo ne, dodalo mi to sílu. Líbil se mi ten palčivě ostrý pocit, že vítězství bude zároveň nápravou předchozího pohrdání nebo bezpráví.

Ale potom, těsně před startem, jsem si vzpomněl, co mi toho rána říkal táta, když jsme mířili na závody.

„Coline, nezapomeň na to nejdůležitější – dobře se bav!“ prohlásil a natáhl v autě ruku, aby mě trochu rozcuchal.

Říkal to před každým závodem, pokaždé úplně stejně, a jindy jsem to sotva vnímal. Myslím, že jsem tomu doteď ani pořádně nerozuměl. Ale tentokrát to bylo jinak.

Pořád jsem si stejně usilovně přál toho kluka z West Hills porazit. Chtěl jsem to dokázat. Ale zároveň mi dodal sílu tátův pozitivní přístup, a když jsme skákali do vody, vůbec poprvé mi v hlavě vykrystalizovala myšlenka, že závod může být zároveň zuřivý a radostný. Letěl jsem vodou, pocit štěstí posiloval každý můj záběr a dopadlo to tak, že jsem porazil kluka z West Hills a zaplaval jeden ze svých nejrychlejších časů vůbec.

Ale teď, když Ruddovy saně sjely z váhy zpátky do sněhu, nebyly věci zdaleka tak jednoznačné. Váha na mě čekala. Rudd i členové posádky se otočili a podívali se na mě.

„Ne, to je v pohodě, nemusím je vážit,“ pronesl jsem. Moje strojená ležérnost asi nebyla příliš přesvědčivá a jsem si jistý, že ji Rudd prohlédl, ale bylo mi to jedno. Snažil jsem se omezit ztráty a vyhnout se dalšímu výjevu, který by mi uvízl v hlavě a svazoval by mě stejně jako portrétní fotka z jižního pólu, kterou mi Rudd ukazoval.

Pak už jsme museli vyrazit. Vytáhli jsme saně na palubu a vyšplhali do úzkého, těsného a přecpaného letadla. Moje a Ruddovy saně připoutané bok po boku zabíraly celý prostor za otevřeným kokpitem a za nimi pokračovaly dozadu dvě řady oddělených sedadel. Rudd a já jsme byli jediní pasažéři.

Na rozdíl od Iljušina měl Twin Otter aspoň pár oken, a když jsme odstartovali, výhled mi okamžitě vyrazil dech. Nemohl jsem se od okna odtrhnout. V dálce se táhla horská pásma v odstínech modré a bílé. Hluboké černé trhliny vypadaly bezedně, jako by vedly do středu Země. Led působil nadčasově a věčně, ale schylovalo se k změně. Nedávno se z antarktických šelfových ledovců odlomily miliardy tun ledu do čím dál teplejších pobřežních vod, včetně loňského monstra o velikosti Marylandu. Mžoural jsem ven, snažil jsem se zahlédnout led přímo pod letadlem a pak co nejdál směrem k horizontu a oba pohledy vyjadřovaly stejné slovo: nekonečno. Mířil jsem do míst, kde neplatí běžná měřítka, pokud jde o velikost, drsnost klimatu a mnoho dalšího, takže jsem s nimi nemohl poměřovat ani sám sebe. Tam dole na ledu budu jen malá a bezvýznamná tečka.

A letadlo si hučelo dál. Rudd se díval svým okýnkem ven stejně zaujatě jako já. Ale když jsme se chystali na přistání na Messnerově startu na okraji šelfového ledovce Ronneové, kde jsme měli vystoupit a vyrazit, ve stejnou chvíli jsme se na sebe přes kabinu podívali a kývli na sebe.

Asi to nezní jako nic velkolepého. Cizí lidé na sebe při potkání taky kývají. Lidi z kanceláří na sebe kývají na chodbě, když běží na poradu.

Ale mezi mnou a Ruddem zela tak hluboká propast – daná tím, kdo jsme a kým se tu chceme v tuhle chvíli stát –, že naše drobná kývnutí se téměř vyrovnala signálům světlic ze vzdálených vrcholků hor, nevyřčeným, ale zároveň všeříkajícím.

Svým kývnutím jsem mu popřál všechno, co jsem nedokázal vyslovit – jistě, oba budeme bojovat a snažit se být první, ale celkově jsem ho respektoval a přál jsem mu v tom, co bude následovat, jen to nejlepší. A měl jsem pocit, že on mi přeje totéž.

A JE TO. Letadlo se při přistání chvělo a otřásalo, jak jeho ližiny drkotaly po mořském ledu. Členové posádky mi pomohli vyložit saně, ťuknutím pěsti o pěst mi popřáli štěstí a zase naskočili, aby včas dopravili Rudda o míli dál na místo, kde měl vystoupit, stejně daleko jako já od startovní čáry na okraji kontinentu.

S těmi pár krůčky z kabiny po červeném žebříku na šelfový ledovec Ronneové jsem nechal civilizaci za sebou. Vydechl jsem na příští dva měsíce poslední ohřátý vzduch, sestoupil ze spodní kovové příčky žebříku a moje vysoké polární boty se silnou podrážkou se poprvé zabořily do křupavého sněhu. Zvedl jsem kožešinový límec červenočerné větrovky, která mi ladila s kombinézou, a nasadil si na obličej masku tak, aby venku nezůstal ani kousek kůže, a pak jsem zvedl sepnuté ruce nad hlavu, abych si protáhl svaly ztuhlé po devadesátiminutovém stísněném letu.

Vyklopili mě tu. V jedné minutě jsem byl součástí světa lidí a ve druhé už nebyl. Neproběhl žádný obřad, nekonaly se žádné motivační projevy, nezazněl výstřel ze startovní pistole. Motor burácel, ližiny drncaly a rachotily a letadlo bylo náhle pryč. Trochu jsem si připadal jako poslední cestující v autobusu v podivném, odpudivém městě, které neznáte, a řidič náhle otevře dveře a řekne: „Tak jsme tady, kámo. Vystupovat.“ A vy tam stojíte s kufrem a díváte se za ním, jak odjíždí, tedy až na to, že je pětadvacet pod nulou a váš nemotorný, neohrabaný kufr váží skoro čtyři sta liber[7].

Konečně jsem tady, po roce plánování a mnoha předchozích letech, které uplynuly od doby, kdy jsem byl malý a Antarktida mi učarovala, a nejen to. Hlavně jsem byl zatraceně sám.

To mě udeřilo jako facka, když jsem pozoroval letadlo mířící pryč.

V Antarktidě už jsem jednou byl, lezl jsem na Mount Vision a jel na lyžích posledních 69 mil k jižnímu pólu od 89. stupně jižní šířky, z místa zvaného s prostou geografickou malebností „Poslední stupeň“. Ale to jsem podnikl s dalšími lidmi po boku v rámci projektu překonání světového rekordu zdoláním nejvyšší hory každého kontinentu, což obnášelo i zhruba týdenní expedici na severní a jižní pól.

Teď, když jsem se rozhlédl všemi směry na rovinu prázdného bílého horizontu a neviděl jsem nic než oslňující slunce a led, v dálce slabé hučení letadla, došlo mi, že tentokrát mě tady čekají úplně jiné věci. Bylo mi jasné, že zatím nikdo jiný nedokázal dojít k jižnímu pólu a pak na opačnou stranu kontinentu bez doplnění zásob a bez pohonu, jen s pomocí vlastního těla a svalů, a právě proto mě lákalo prověřit svoje limity, vytrvalost a odolnost.

Věděl jsem s jistotou, jak nepatrný a izolovaný budu ve dne i v noci. Čtyřiadvacet hodin denně ve svitu slunce, které nikdy nezapadá, na nekonečném ledu, který se přede mnou rozprostírá až k obzoru. A věděl jsem, že si budu muset sáhnout hlouběji než kdykoliv předtím pro zásoby energie, abych je mohl aktivovat a využít.

Moje učitelka na prvním stupni, Shannon Pannelová, mé energii rozuměla. Viděla kluka, který nedokáže potichu sedět, a místo aby mě nutila se přizpůsobit a být v klidu, což by se mi nejspíš stejně nepodařilo, měla pro mě jednoduchý tříslovný recept: Běž se vybít.

„Jděte ven na hřiště a patnáct minut tam běhejte,“ nabádala paní Pannelová mě a mého nejlepšího kamaráda Lucase, když jsme se dostali do maléru, protože jsme ve třídě blbli a pošťuchovali se. Šli jsme ven, lítali jsme a ječeli a skákali do výšky, a když jsme se vrátili, byl jsem aspoň na chvilku zase žákem Colinem, nikoliv Colinem potížistou.

Ale dělicí čára mezi světem, odkud jsem přišel, a tím, kde jsem se teď ocitl, mi připadala mimo všechna měřítka. Na jedné straně byl můj život před Antarktidou, měsíce tréninku před výpravou, horečné snění při plánování s Jennou a vlastně celý můj život už od třídy paní Pannelové. Já jsem byl na druhé straně, sám na nejchladnějším a nejprázdnějším místě, jaké jsem kdy navštívil, a právě se za mnou zavřely dveře.

Pokud mám překonat ledovec, budu všechnu tuhle energii potřebovat. Musím se ohlédnout zpátky a najít toho kluka, který potřebuje běhat, a zároveň kluka, který se umí soustředit a řešit problémy, když energii vybije. Musím si vzpomenout na své prohry i vítězství a na to, co jsem se díky nim naučil. Spíš než spalovat přebytečnou energii musím dát dohromady každý kousek emočních a duševních sil. Musím otevřít dveře do své vlastní minulosti, pokud mám mít vůbec nějakou šanci.

LETADLO JE PRYČ. Je na čase dát se do pohybu. To bylo rozhodující, už kvůli tomu, abych si udržel teplo. Při minus pětadvaceti stupních může teplota i v oslnivě zářících paprscích slunce rychle klesat. Potřeboval jsem si zahřát svaly.

Když jsem šel k saním, mrknul jsem se na hodinky. Přestože jsem se chystal na něco, co se bude měřit spíš v řádu dní a týdnů než v minutách nebo i hodinách, připadalo mi důležité ten okamžik nějak zaznamenat a dodat mu aspoň trochu slavnostnějšího významu než jen pozdravem „tak zatím“ s posádkou letadla. Říkal jsem si, že by to chtělo oficiální čas startu. Hodinky byly stříbrné, kovové rolexky s obíhající vteřinovou ručičkou, a vzpomněl jsem si na kamaráda Marka, který mi je vtiskl do dlaně a trval na tom, že si je mám půjčit a vzít si je s sebou do Antarktidy.

Když jsme ho s Jennou během příprav na cestu na jih byli navštívit, podíval se na moje digitální Timexy za deset dolarů a zalapal po dechu. „Nebudeš tam mít na ruce tohle, že ne? Chlape, tohle je historická výprava. Timexy se na to fakt nehodí.“ Nevěřícně se chytil rukama za hlavu, vyběhl nahoru a vrátil se s hodinkami, které dostal den poté, co se mu narodilo dítě. Porod byl komplikovaný. Jsou to hodinky s příběhem, říkal mi. Nosí štěstí.

Rolexky vypadaly hezky a solidně, poctivá ruční práce. Poklepal jsem na jejich sklo palcem rukavice. Ale měřit čas mi připadalo taky trochu nepatřičné, tak jsem sáhl do saní a vytáhl malou hranatou kameru GoPro připevněnou na lehkém stativu. Pak jsem si trochu svlékl rukavici, abych mohl vytáhnout malou baterii z náprsní kapsy bundy – už jsem zjistil, že pokud baterii nemám v teple na hrudníku, kamera funguje jenom pár vteřin –, strčil jsem baterii dovnitř a zmáčkl tlačítko nahrávání.

„Tak,“ začal jsem a díval se do objektivu asi dvě stopy[8] od obličeje na konci stativu, který jsem držel jako selfie tyč. Pak jsem se zarazil. Byl jsem neuvěřitelně vzrušený, nabitý adrenalinem, ale ta chvíle mi zároveň připadala vážná a chtěl jsem ji pojmout správně. Vzpomněl jsem si na staré polárníky, kteří poprvé zahlédli led, když se jejich loď přiblížila ke kontinentu, a psali první slova do svých deníků.

„Takže je 3. listopadu 2018, 3:22 odpoledne. Oficiálně začínám,“ prohlásil jsem do objektivu. „Začátky jsou snadné. Uděláte krok dopředu. Ať vás čeká tisíc mil[9], nebo sto yardů[10], je to stejné. A možná jsou snadné i konce – moje cílová páska, pokud se mi podaří jí dosáhnout, je tyč zapíchnutá do ledu Geologickou službou Spojených států (USGS) na opačném konci kontinentu, na okraji Rossova šelfového ledovce. Ta tyč je dokonce pojmenovaná – LOO-JW. Mám její souřadnice uložené v navigaci, jako maják.“ Zíral jsem na ledovou plochu a snažil se vypotit něco dalšího, něco, co by možná řekli Shackleton nebo Scott.

„A tak jdu na to,“ dodal jsem, sklopil kameru k nohám, došel k saním a pak zamířil zpět na obličej. Pokrčil jsem rameny. „Tak jo. Jdu na to.“

Vypnul jsem kameru, schoval baterii, zabalil stativ a sklonil jsem se, abych zkontroloval plachtu a popruhy na saních a ujistil se, že je všechno připravené. Náklad jistily čtyři popruhy, asi dvě stopy od sebe. V předchozích dnech jsem je pořád dokola rozepínal a zapínal a utahoval, jak jsem balil a přebaloval a všechno znova kontroloval.

Ale když jsem teď zatáhl za první, přezka mi zůstala v ruce, rozsypaná na kusy. Vylekaně jsem uskočil a instinktivně jsem se podíval směrem k letadlu, jako bych ho mohl přivolat zpátky. Slova o cestách a začátcích, která jsem právě pronesl do kamery, zněla najednou nepatřičně. Hloupě jsem tam stál s těmi úlomky a v hlavě mi zněla strašlivá myšlenka: ještě jsem neušel ani krok a už se to sype.

Ta přezka byla tenká a nejspíš už naprasklá, říkal jsem si hned a snažil se vzpamatovat z šoku. Patřila k saním z druhé ruky, které už měly za sebou spoustu mil, nic víc za tím není a rozhodně to není žádné znamení, že se všechno začíná hroutit. V saních mám gumicuk a mělo by stačit připevnit ho k ostatním popruhům.

Ale další věc, kterou ta přezka vyjadřuje, nemůžu tak snadno opomenout: určitě mě čekají vážnější problémy, než je tenhle, a na jejich řešení budu sám. Musím se přizpůsobit a improvizovat a být na to připravený kdykoliv. Ta přezka je symbolem mé nové reality, v níž buď budu soběstačný, nebo prohraju.

Snažil jsem se to vyhnat z hlavy. Dalším problémem se budu zabývat, až nastane, říkal jsem si. Otočil jsem se, saně za mnou, postroj na místě, zkontroloval jsem kompas, kde přesně je jih, napřímil se, potřásl hlavou, abych si ji vyčistil, zacvakl boty do běžek a udělal první kroky.

Jelikož jsem táhl saně vážící 375 liber[11], nemohl jsem lyže používat obvyklým způsobem a bez námahy se klouzat po sněhu. Spíš to byly vylepšené sněžnice, které rozložily moji hmotnost a minimalizovaly riziko pádu do trhliny. Namísto hladké vrstvy vosku, kterou najdete u běžkařů, jsem si po celé délce skluznice připevnil stoupací pásy z umělé kůže. Ty mi umožní táhnout, aniž bych podkluzoval dozadu. Dávno předtím, než byly vynalezeny umělé materiály, používali polárníci tulení kůži.

Jenže i s kožešinou umožňující tah jsem si po prvních krocích okamžitě s hrůzou uvědomil, že se saněmi sotva pohnu. Pitomá malá přezka je ten nejmenší problém. Saně vypadaly na ledu nehybně, jako přikované. Podařilo se mi je posunout o pár yardů dopředu, ale pak jsem toho musel nechat, vrátit se a zkontrolovat je. Možná je nějaký problém s postrojem nebo sanicemi. Ale nic jednoznačného jsem nenašel.

Ať už jsme v Chile a pak znova na Union Glacier ubrali jakoukoliv zátěž a ať už jsem v Portlandu jakkoliv trénoval, když jsem tahal těžký náklad po travnatých svazích v místních parcích a nekonečně dlouhé minuty si otužoval ruce v nádobách s ledem, nestačilo to. Nestačil ani můj tréninkový přechod grónského ledovce – čtyři sta mil[12] za dvacet sedm dní.

Předklonil jsem se a zvládl pár dalších kroků, pak jsem se musel zastavit a popadnout dech. Měl jsem před sebou přes devět set mil[13], a přitom mě bolelo dostat se pouhých dvacet stop[14] od místa, kde mě vysadili z letadla.

S každým dalším krokem jsem si uvědomoval svoje tělo, postroj zařezávající se hluboko do ramen, bedra ohnutá dopředu, aby pomáhala nohám, ale věděl jsem, že by mě to nemělo tak brzy takhle bolet. Něco tu bylo hodně špatně a nemohl jsem se ubránit pláči, hlavně proto, že jsem politováníhodným způsobem litoval sám sebe. Rychle jsem zjistil, jak se s takovou lítostí Antarktida umí vypořádat; slzy mi okamžitě přimrzly na tvář. Další led v ledové zemi, a teď jsem ho dokonce sám vyráběl.

Měl jsem pocit, že se celá moje výprava hroutí, a to jsem sotva začal. Myslel jsem si, že horší už to být nemůže. A pak jsem zahlédl Rudda.

Objevil se po mé pravici v nyní prázdné a tiché krajině a mířil šikmo na místo svého startu, jeho pohyb působil hladce a plynule – vzorně pochodující voják. Zase mě měl v hrsti.

V pravidelném rytmu kráčel sněhem. Vypadal silně. A hlavně se opravdu pohyboval. Nemohl jsem od něj odtrhnout zrak, stejně jako předtím od mizejícího letadla. Ale zároveň se postupně zmenšoval, odcházel pryč, až úplně zmizel v oslnivé záři.

Já jsem se zasekl na místě. Pocit, že jsem svázaný a nemůžu se hýbat, ve mně vyvolal vzpomínku, která se mi začala honit hlavou.

Seděl jsem na invalidním vozíku. Cítil jsem, jak mě tlačí do zad, byl to tak povědomý a zvláštně uklidňující pocit, i když jsem ho vytěsnil do nejhlubšího kouta svého nitra. Bylo mi dvacet čtyři a seděl jsem v kuchyni v portlandském domě, kde jsem vyrůstal.

Moje matka stála u kuchyňské linky a ležérně se o ni opírala loktem. V kuchyni se svítilo, i když bylo dopoledne, venku za oknem se přehrávala černobílá smyčka mlhy, mrholení a šedi Pacifického severozápadu.

A máma si před sebe vedle linky postavila židli, dřevěnou s rovným opěradlem, prostou a praktickou, přinesenou od stolu. Židle byla otočená směrem ke mně, sedadlem dozadu, a máma měla ruku za zády.

Doteď jsem víc než měsíc neudělal jediný krok a moje pevně ovázané nohy přede mnou visely dolů z vozíku.

„Už je načase, Coline,“ řekla mi mírně, ale rozhodně. „Tvůj jediný dnešní úkol je vstát z vozíku a udělat krok, aby ses mohl posadit na židli. Ukaž mi, že to dokážeš.“

„Jsem skoro připravený,“ nepokrytě jsem zalhal a civěl z okna do portlandské mlhy, což bylo příjemnější než se podívat mámě přímo do očí. „Udělám to.“

Ale připravený jsem nebyl. Strávil jsem tři hodiny zíráním na tu židli, která stála jen pár stop přede mnou. Říkal jsem si, že být na vozíku je vlastně docela pokrok a že po tak dlouhé době v nemocniční posteli jsem to dotáhl docela daleko. Říkal jsem si, že zítra budu silnější a zdravější a potom budu opravdu připravený se postavit a zkusit chodit.

Strach je ošidná potvora, protože většinou nezávisí na známých věcech, nýbrž na neznámých. A nejhorší je strach „co když“, ten vás vzbudí uprostřed noci, napůl sníte a začnete se bát nějakého naprosto nepravděpodobného scénáře, který vám ve spánku vytane na mysli. Co když to nedokážu? Co když se mi zablokují kotníky, šlachy nebo kolena? Anebo ještě hůř, co když měl pravdu ten thajský doktor s nezdravou pletí a lámanou angličtinou? „Nejspíš už nikdy nebudete normálně chodit,“ tvrdil.

Mámu už moje zdržovací taktika nebrala.

Její sílu už jsem zaznamenal dřív a slyšel spoustu příběhů o tom, jak k ní přišla. Představil jsem si její neohroženou, vyzývavou pózu, když v osmnácti stanula před federálním soudem a byla odsouzena k měsíci vězení za přečin občanské neposlušnosti a za protesty, za něž se nehodlala omluvit. Znal jsem její hlubokou oddanost politickým a environmentálním případům, kterým věřila. A tahle odhodlaná máma se na mě dívala z druhé strany kuchyně.

„Jeden krok, Coline, to je celé. Jenom jeden krok,“ opakovala, tentokrát už ne s takovým úsměvem jako předtím. To mi prozrazovalo, že už se mnou po všech těch týdnech ztrácí trpělivost.

Věděl jsem, že z toho snadno neuniknu. Jeden krok byl koneckonců opravdu jen jeden krok. Příště bude židle dál a potom ještě dál. A před měsícem jsem na nemocničním lůžku se zavázanýma nohama prohlašoval, že toho dokážu mnohem víc než jen chodit. Přísahal jsem, že jednoho dne zvládnu něco, co jsem ještě nikdy nedělal, ani o tom nemluvil – triatlon sestávající z plavání, jízdy na kole a běhu. Máma se na nic neptala, jen přikývla a slíbila, že mi pomůže, jakkoliv nerealistický se ten cíl zdál být, nebo doopravdy byl.

Teď plnila slovo a já jsem si sotva mohl stěžovat. „To dokážeš“ ve mně vřelo, nutilo mě chytnout se opěrek vozíku, zašoupat nohama a přenést trochu váhy do chodidel. „Co když“ mě pak se strachem strhlo zpátky. Posílený novým rozhodnutím a s vehementním, zuřivým přáním potěšit matku jsem pomalu vstal. „Co když“ Colin tu pořád byl a nepřestal se ozývat do poslední vteřiny, kdy jsem přenesl váhu na nohy a chodidla. Ale nakonec se mi podařilo ho umlčet. Udělal jsem první krok.

DÁL JSEM BOJOVAL, Rudd dávno zmizel v dálce a moje lyže a sa-
nice se dál bořily do prašanu. Ale po třech hodinách jednoho namáhavého kroku za druhým jsem urazil jen dvě míle[15] a nakonec jsem se prostě zastavil s pocitem prohry a pošetilosti. Síla udělat další krok mě opustila. Zmrzlé slzy to celé ještě zhoršovaly. Nejenže jsem se kvůli nim cítil žalostně, ale navíc zvětšovaly riziko vzniku omrzlin. A co hůř, navzdory mrazu jsem se námahou potil, což mohlo při dnešních antarktických minus dvaceti pěti stupních být samo o sobě katastrofou. „Jestli se potíte, umřete,“ zní zásada polárníků už od dob Amundsena a Scotta, založená na drsné skutečnosti, že vlhké oblečení může na těle při teplotě pod nulou během pár minut zmrznout a způsobit podchlazení.

Potřeboval jsem svoji ženu. Nedokázal jsem myslet na nic jiného. Jenna uvidí něco, co já nevidím, najde způsob, jak něco změnit. Promýšlela ten projekt víc než já, víc než kdokoliv jiný. Já jsem viděl celý obraz, ale ona viděla obraz i jednotlivé tahy štětcem, které konečné dílo tvořily. Uměla lépe plánovat, organizovat a většinou viděla o tři tahy dál než já.

Věděl jsem, že toho dne letí z Jižní Ameriky do Portlandu. Představoval jsem si, jak si v letadle čte knížku. V duchu jsem viděl její vlasy, nejspíš stažené dozadu do culíku; viděl jsem, jak se půvabným krokem nese po úžasném a podivně modrozeleném koberci portlandského mezinárodního letiště. Představil jsem si pracovnu v patře našeho domu s výhledem na řeku Willamette, nástěnnými mapami Antarktidy a stolem, odkud bude řídit expedici. Všechny obrazy, které jsem si vybavil, mi připadaly tak nedosažitelně daleko od místa, kde jsem stál.

Satelitnímu telefonu, který jsem nosil v náprsní kapse bundy, aby byl při ruce i v případě, že bych spadl do trhliny nebo se ocitl daleko od saní, se podařilo chytit signál, který se odrážel z konce světa, a ona to zvedla. Hned jsem poznal, že je překvapená, i přes praskání statické elektřiny, které rušilo spojení. Když uslyšela můj hlas, její intonace šla nahoru, jak se připravovala na to, co jí řeknu.

Zároveň mi ale hned oznámila, že je v autě s mou matkou, což pro mě byl jasný signál: Coline, nevyděs svou matku. Pokud se stala nějaká katastrofa, nech to prosím na později.

„Právě mě vyzvedla na letišti,“ dodala Jenna vesele. „Už jsme skoro u ní doma.“

V té větě byl další vzkaz: Nech to na pak. Vydrž.

Dalších pár minut jsme si tedy jen tak povídali, zatímco máma zdolávala provoz z letiště do mého rodného domu. Sdělil jsem jim, že počasí je dobré. Že mě Rudd předběhl, což už není tak dobré. U domu Jenna vyskočila z auta, slyšel jsem bouchnutí dveří a v pozadí hlas mého nevlastního otce Briana, jak Jennu vítá doma.

Jenna se odmlčela a pak byla zase na příjmu, teď už vážná.

„Jak to jde?“ řekla vyrovnaným hlasem.

„Je to fakt drsný,“ odpověděl jsem potichu a dál brečel. „Ty saně jsou tak těžký… je zima a potím se…“ Nesouvisle jsem drmolil útržky vět, které se špatným spojením cestou k Jenně dál komolily.

„Co jsi říkal?“ zeptala se, i když v mém praskajícím reproduktoru to znělo jako „Co… al?“ Zopakoval jsem jí to hlavní, že mám problém, a napodruhé to znělo ještě hůř, protože to ještě výrazněji směřovalo k nejhoršímu scénáři, kterému jsem se chtěl vyhnout: že jsem hotový, že je konec. Už jsem si představoval, jak tu neradostnou zprávu musíme sdělit přátelům, fanouškům a sponzorům. Colin O’Brady, který se rozhodl dokázat něco, co nikdo před ním nedokázal, a nazval to „Nedosažitelným prvenstvím“ – pochod dlouhý přes devět set mil[16] napříč Antarktidou bez pomoci a podpory – dnes oznámil, že ho Antarktida udolala po dvou mílích.

„Myslím, že jsme ten projekt pojmenovali správně, zlato,“ řekl jsem. „Vypadá to, že to je snad vážně nedosažitelný. Uběhly tři hodiny z tisícimílové cesty se saněmi, o níž všem vykládám, jak ji zvládnu, a už mám pochybnosti. Myslím, že potřebujeme nový plán.“

„Kde jsi?“ řekla Jenna.

„Cože?“ zakřičel jsem.

„Kde přesně jsi?“

Řekl jsem jí, že jsem pořád na mořském ledu, nedošel jsem zatím ani k pevninskému ledovci, kde první traťový bod, místo se souřadnicemi GPS, označuje skutečný start. Měl jsem v plánu kolem místa, kde se stýká mořský led s pevninským, jenom prosvištět a urazit dalších sedm mil[17] nebo i víc do vnitrozemí, než se zastavím na nocleh, ale teď pro mě byla těžká představa vůbec dostat se k samotnému traťovému bodu, kolem něhož Rudd nepochybně už prosvištěl.

Jenna mi řekla, že je před vchodovými dveřmi domu mých rodičů. Představil jsem si, jak chodí sem a tam a pak si sedne na schod u dveří. Na tom schodu jsem seděl tisíckrát. Věděl jsem, jak slabošsky to vypadá, že ještě nejsem ani na oficiálním startu, a už fňukám.

„Dobře, Coline, jak daleko jsi od prvního traťového bodu?“ zeptala se.

Moje odpověď zněla namáhavě, dokonce i mně samotnému. „Nula celá padesát čtyři mil,“[18] řekl jsem při pohledu na navigaci, i když to v tu chvíli znělo a vypadalo jako milion mil. „Počítali jsme s tím, že za deset hodin denně…“

„Tak to přepočítáme,“ opáčila hbitě. „Jsi půl mile od traťového bodu – pojďme tě tam prozatím dostat.“ Na chvíli se odmlčela, buď přemýšlela, co dál, nebo mě nechala zpracovat, co právě řekla. To jsem nepoznal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nedosažitelné prvenství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.