Děkujeme pracovníkům Domova pro seniory Chodov za vstřícnost a poskytnutí zázemí pro fotografování obálky knihy. Zvláště pak hlavním aktérům, paní Jiřině Valentové a dětem Nelle a Nikole Masopustovým.

Copyright © Michala Jendruchová, 2021.

Copyright © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Cover photo © Michal Linhart, 2021.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-914-8

Úvod

Zasáhla každého z nás. A každý z nás se s ní nějakým způsobem snaží vypořádat. Ať už více či méně úspěšně. Doba covidová. Jestli jste se tu a tam ocitli na břehu negativních emocí, snad vás potěší a inspirují následující stránky plné dojemných, odvážných a radostných příběhů.

Po měsících frustrace, pocitu izolace a obav jsem si takhle jednou pozdě večer zalezla do postele, abych se nechala unášet nerušeným spánkem. Ten se ale nekonal. Zasáhlo mě cosi, čemu se v klišé říká blesk z čistého nebe. Dost bylo negace. Vždyť co se ti děje? Máš kde bydlet, máš co jíst, jsi zdravá a chválabohu máš i práci. Přestaň se litovat, strach vyměň za lásku a konej! Jdi, upeč něco zdravotníkům do nemocnice, vyrob dárky pro potěšení, zavolej těm, kteří se cítí ještě opuštěněji než ty, změň přístup k životu. Vymeť ty negativní myšlenky, které ti stejně nic dobrého nepřinesou.

Tu noc jsem téměř nespala. Poslechla jsem, vymetala jsem negativní myšlenky a hnedle bylo líp. Ráno jsem zadělala těsto na perníčky, obvolala své blízké a vymyslela dárky pro charitu. Přitom taková drobnost, řeknete si. Ale možná právě ty maličkosti jsou to, co nám v téhle náročné době pomáhá.

V ten pozdní večer mě vymrštila z postele myšlenka, pojďme najít inspirativní příběhy lidí, kteří nepropadali skepsi (nebo možná i tu a tam propadali, ale dokázali se s ní vypořádat). Nečekejte motivační citáty nebo nějaké mentorování. O tom kniha není. Přinášíme vám opravdové příběhy konkrétních lidí, kteří zažili kritické chvíle, pracovali s vypětím svých sil, nezištně pomáhali, přesto si uchovali pozitivní přístup k životu. A právě ta síla pozitivního myšlení jim pomohla všechno zvládnout s nadhledem.

O své pocity se naši hlavní aktéři podělili v době nejtvrdších vládních opatření, největšího lockdownu, kdy nikdo netušil, co bude následovat. O to víc si vážím každého, kdo chtěl prostřednictvím této knihy vyslat do světa pozitivní energii.

Možná vám, tak jako mně, dodají sílu, možná vám poskytnou návod, jak překonat náročné – nejen covidové – situace. Třeba vám pomůžou najít kousek štěstí v každé době, nebo vás „jen“ zahřejí u srdce.

To vám ze srdce přeje

Michala Jendruchová

Brig. gen. Ing. DAVID KAREŠ

zástupce velitele útvaru pro záchrannou činnost

.

Měsíc a půl na energy drincích

Blížil se konec pracovní doby a já jsem se pomalu chystal na cestu domů, když na operační středisko přišla zpráva o mimořádné videokonferenci s generálním ředitelem HZS ČR. Dozvěděli jsme se o akci veřejnosti následně známé jako „operace letadlo“. Zavolal jsem manželce, že mě čeká mimořádná akce a na pár dnů se stěhuji do Čeperky. Nakonec jsme tam společně se stočlenným týmem strávili měsíc a půl.

Začal tak jeden z největších zásahů v historii Záchranného útvaru, kdy jsme museli zabezpečit přepravu a distribuci ochranných pomůcek a dalšího materiálu, který byl do ČR přepravován prostřednictvím tzv. leteckého mostu. Naše jednotky tehdy začaly zároveň fungovat na hraničních přechodech, zabezpečovaly přepravu Čechů ze zahraničí zpět do republiky a podílely se na výstavbě odběrových kontejnerů atd. Postupně k tomu začaly přibývat i další činnosti, včetně těch velmi smutných, jako je například přeprava rakví se zesnulými ve speciálních kontejnerech.

Pro připomenutí, na počátku pandemie koronaviru covidu-19 byl u nás velký nedostatek ochranných pomůcek a dalšího potřebného materiálu, jako jsou chirurgické rukavice či odběrové sady. Ministerstvo vnitra začalo obratem zajišťovat dodávky potřebného materiálu, a tak v průběhu 46 dní na Letišti Václava Havla Praha přistálo 52 letadel a další tři speciály Ruslanů dorazily na letiště v Pardubicích. V Opočínku u Pardubic vznikl centrální sklad a naším úkolem bylo zajistit přepravu materiálu z letiště do centrálního skladu, tam ho roztřídit a následně ho rozvézt po celé republice.

V sousední Čeperce jsme vytvořili dočasnou základnu. Policie nám dala k dispozici veškeré zázemí, ubytovací kapacity, místo pro řízení zásahu a parkování techniky. Čeperka se tak pro náš velký tým stala najednou druhým domovem. Reálně jsme trávili veškerý čas buď v Čeperce, nebo v autech. Celá akce s sebou přinášela hlavně obrovské fyzické vypětí a s tím související i psychickou zátěž. Nějaké vnitřní pocity jsem si v tu chvíli nesměl připouštět. Samozřejmě jsem vzhledem k neznámé situaci cítil nervozitu, ale v první řadě jsem vnímal povinnost a zodpovědnost za splnění úkolu. Věděl jsem, že jako složka IZS nemůžeme zklamat a musíme být připraveni splnit každý úkol. Na to jsem se koncentroval.

Měsíc a půl jsme pracovali nonstop. Vše se odvíjelo od aktuálních příletů letadel. Tomu jsme podřizovali vše. Často jsme vstávali po druhé hodině ranní a nasedali do aut a autobusů tak, abychom byli v Praze na letišti před příletem speciálu. Jakmile letadlo dosedlo, všichni jsme naběhli skládat bedny. Bez ohledu na hodnost nebo funkci, každý pomáhal ručně vykládat tisíce krabic. Poté jsme materiál přepravili do skladu, odkud jej jedna skupina rozvážela do krajů a druhá měla chvilku na odpočinek. Odpočinek ale myšleno v řádu dvou až tří hodin a pak následovala cesta zpět na letiště. Pro představu, za tu dobu jsme najezdili více než 450 tisíc kilometrů.

A takhle to šlo stále dokola, den za dnem. Bylo to extrémně náročné fyzicky i psychicky. Každým dalším dnem se u nás projevoval nedostatek spánku. Spali jsme, kde se dalo. Kdo zrovna neřídil, snažil se usnout při cestě v autobuse, při čekání na přílet letadla nebo na schodech při čekání na rozvoz. Do toho přicházely mimořádné úkoly k přepravám v rámci republiky, které čas na oddech všem zkracovaly. Nesměli jsme zapomínat také na nutnou údržbu techniky, která musela náročný provoz vydržet, a tak prostor pro vlastní odpočinek byl skutečně jen minimální.

Abychom to všechno zvládli, snažili jsme střídat naše lidi tak, aby se alespoň občas dostali na pár dnů domů. V reálu to bývaly nanejvýš tři dny, které každý využíval primárně na dospání. Stravu jsme si zabezpečovali na místě dovozem a nákupem. Když to šlo, jedli jsme na ubytovně, ale velmi často na kapotě auta, ve skladu nebo před letištěm. Hlavním artiklem se stávaly energetické nápoje a kafe.

Vyčerpávající byla nejen fyzická zátěž a minimum spánku, ale i potřebné maximální soustředění. Naštěstí se za celou dobu nestala žádná vážná dopravní nehoda ani zranění. Náročné pro mě bylo vše dokonale naplánovat, převážně jsem totiž musel věci řešit operativně. Nejednou se stalo, že jsme přijeli na ubytovnu, a než jsme se stačili převléknout, museli jsme znovu nasedat do vozidel. Řešili jsme i chvilkové kolapsy z přetížení a vzhledem k panujícím nízkým teplotám i příznaky nachlazení, které byly na denním pořádku. Na druhou stranu díky izolaci celé skupiny se u nikoho neprokázal covid-19.

Pro všechny z nás bylo důležité udržovat se psychicky v pohodě. Proto jsme se snažili vytvořit co nejlepší podmínky a fakticky jsme na místě fungovali jako jedna rodina. Když bylo trochu více času, šli jsme si alespoň zacvičit nebo jsme objednali k večeři něco lepšího než bagety, které jsme znali už dokonale. Mnohdy nám to vše ale vynahrazovali lidé, díky kterým jsem zažil pocit obrovské soudržnosti.

Pamatuji si, jak jsme jeli nakupovat do nákupního centra, a když nás tam uviděli, dostali jsme od hypermarketu přepravky ovoce, sladkostí a dalšího jídla s velkým poděkováním, což bylo úžasné. Od různých organizací nám chodila poděkování s něčím na přilepšení. Většinou to byly energetické nápoje, oplatky nebo tyčinky. Ale i od „běžných“ lidí jsme dostávali napečené koláče s osobním vzkazem a poděkováním. Tohle jsou ty krásné okamžiky, které vám dodávají sílu. Jsem přesvědčený, že všichni tito lidé se tehdy sami potýkali s těžkou situací, ale i v tuto dobu si našli čas a prostředky na to, jak vyjádřit své díky. Manželka jednoho našeho příslušníka nám ušila roušky, muselo jí to dát spoustu práce, nic za to nechtěla a já věřím, že jí vůbec nešlo o zviditelnění sama sebe. Ba naopak. Byl to moc hezký skutek.

V době koronakrize se naše práce výrazně proměnila. Vykonávali jsme činnosti a dostávali jsme se do prostředí, které jsme do té doby nepoznali. Bojovali jsme s neviditelným nepřítelem, o kterém toho nikdo moc nevěděl. V polovině března 2020 jsme začali plnit úkoly spojené s pandemií koronaviru covid-19, výcvik a odborná příprava musela jít bokem a veškerá energie směřovala k plnění úkolů. Od počátku bylo potřeba vysílat síly a prostředky na výpomoc po celé České republice podle potřeby a přitom mít na paměti také bezpečnost vlastních lidí.

Jelikož je náš útvar nasazován při mimořádných událostech velkého rozsahu, zasahovali jsme kromě činností spojených s onemocněním covid-19 v té době i při povodních v Olomouckém kraji a u ptačí chřipky ve Slepoticích. V tu chvíli vás napadne, že se snad veškeré neštěstí sešlo najednou.

Velkým mezníkem pro mě bylo, když jsem zjistil, že jsem covid pozitivní já sám. Měl jsem štěstí, že jsem až na krátkou únavu byl bezpříznakový, ale o to víc mě trápila myšlenka, že jsem mezitím, než jsem to zjistil, byl v kontaktu s několika lidmi, rodinou, známými a svými kolegy. Pocit, že jsem někoho mohl nakazit a měl by těžký průběh, mě hodně zasáhl a celou dobu mě pronásledoval strach, že zazvoní telefon a dostanu zprávu o těžkém průběhu. Zvuk mobilního telefonu se mi vůbec stal strašákem této doby. Když víte, že spousta kolegů funguje na hranici vyčerpání a může se stát cokoliv... O to příjemnější je vždy nějaká dobrá zpráva, i když drobná, ale dodá vám spoustu energie.

Za ten rok a půl s covidem jsem zažil opravdu mnoho. Nejvíce vás stejně zasáhne, když se dozvíte, že někdo vám blízký této zákeřné nemoci podlehl. To jsou ty kritické momenty, které já sám nesu těžce. Během té doby jsem se setkal se spoustou smutných příběhů. Viděl jsem lidské neštěstí a stejně jako ostatní musel přemýšlet nad tím, že mám povinnost vůči své zemi a vůči Hasičskému záchrannému sboru ČR. Pamatuji si, že i na mě přišly momenty, kdy jsem se musel schovat. Měl jsem pocit, že už to dál prostě nejde zvládnout. Sedl jsem do auta, odjel na kraj lesa a asi dvě hodiny jsem tam jen tak seděl a koukal. Ztratil jsem pojem o čase a v mysli si promítal spoustu věcí. Vůbec jsem netušil, kolik času uteklo. Nicméně v takových chvílích se vždy snažím myslet na rodinu, na skvělé vnuky, které máme, na své blízké a na to, jak se zase budeme společně smát u nás na zahradě.

Přesto bych svou práci nikdy neměnil. Splnil jsem si svůj dětský sen. Vždy mě přitahovaly uniformy a jako kluk jsem si hrál na vojáky. Bavilo mě to tolik, že jsem vystudoval vojenské gymnázium a poté Vysokou vojenskou školu ve Vyškově, bakalářské a následně inženýrské studium v oboru civilní ochrany a krizového řízení. Tudíž jsem již od mladých let svou budoucnost směřoval k armádě a stal se vojákem z povolání. Třináct let jsem sloužil u několika vojenských útvarů, přičemž ten poslední byl Vojenský záchranný útvar v Hlučíně, což předznamenalo mou další budoucnost u Hasičského záchranného sboru ČR.

V rámci své vojenské služby jsem se účastnil mimo jiné i Vojenské mírové mise v Kosovu. Když byly v roce 2008 zrušeny vojenské záchranné útvary, ten hlučínský, u kterého jsem působil, byl převeden pod HZS ČR. Využil jsem tehdy možnosti změny a nastoupil k Hasičskému záchrannému sboru ČR, konkrétně k Záchrannému útvaru v Hlučíně, což dodnes považuji za jeden ze svých nejlepších životních kroků.

Svou práci beru hlavně jako závazek, službu občanům a své vlasti. Velmi rád pracuji se svědomitými lidmi a profesionály. Nejvíce mě asi naplňuje hledat východiska tam, kde se zdá, že nejsou. Velice mě baví technika a speciální prostředky, které jsou základem činnosti Záchranného útvaru HZS ČR. To hlavní, co mě na práci vždy těší, je povedený zásah nebo činnost, kdy se všichni vrátí v pořádku a já vím, že jsme udělali to nejlepší, co jsme mohli.

Víte, na co nikdy nezapomenu? Jak jsme po měsíci a půl odjížděli z Čeperky domů v jedné velké koloně. Všichni jsme dali na auta vlajky České republiky a věřím, že všichni stejně jako já cítili obrovskou hrdost na svou práci a svou zem. Zároveň i velkou čest, že můžeme být příslušníky HZS ČR a pomáhat občanům. Je nádherné, když jedete s kolonou vozidel, která vypadá mohutně, a na mostě stojí lidé a mávají vám. Na ten pohled se nedá zapomenout. I profesionála pak zasáhne nemalé dojetí.

Moje životní motto:

Vždy hledat způsob jak ano, než důvody proč ne.

Co mou mysl udržuje svěží:

Asi vrozený optimismus a myšlenky na příjemné věci.

Kam se obracím, když je mi nejhůř:

Na svou rodinu.

Můj vzkaz čtenářům:

Každá krize jednou skončí, i když to tak někdy nevypadá. Až se jednou ohlédnu, chci vidět, že za mnou něco zůstalo. Chci věřit, že když je nejhůř, dokáží si lidé pomoci a společně vše zvládnou. Mám to štěstí, že můžu dělat práci, která mě baví, ve které vidím smysl a jsem obklopen profesionály a skvělými lidmi. A hlavně, že mám rodinu, která za mnou stojí a je mi oporou.

VĚRA DOUŠOVÁ

ředitelka Potravinové banky

.

Strach do mého života nepatří

„Není to jako mor, lepra, nebo neštovice za středověku, do léta to zmizí,“ říkala jsem si, když přišly první informace o covidu. Předtím jsme jako jediná banka v republice nabízeli kromě potravinové pomoci pro organizace také potravinové balíčky pro jednotlivce a rodiny v nouzi. Dávali jsme denně tak dvacet až třicet balíčků jídla na týden pro lidi, kteří přinesli potvrzení, že jsou v nouzi, nebo u osamělých seniorů stačila výše důchodu. Na jaře ale všechno nabralo rychlý spád. Zastupitelstvo Hl. m. Prahy nám odsouhlasilo dotaci na provoz a hned nám volali, že nejen schválili dotaci, ale seznámili všechny starosty z Prahy s tím, že můžou posílat jednotlivce v nouzi do Potravinové banky pro jídlo, ale vzhledem k uzavření úřadů ho máme dávat všem bez potvrzení. Nastal ostrý start intenzivních dnů, týdnů a vlastně celých měsíců.

Hned v pondělí se na našem výdajovém místě ve Zdibech objevilo asi pět set lidí. Hádali se, strkali, nedbali výzev, aby dodržovali odstupy, vypadalo to zoufale. Všichni skladníci a ostatní zaměstnanci nechali své práce a začali pomáhat s výdejem, připravovali tašky, vozili je k výdeji, ale chaos nepřestával. Vtom se objevilo auto obecní policie Zdiby, vystoupil strážník, rychle pochopil situaci, lepicí páskou udělal uličky a zkontroloval roušky a rozestupy. Bylo to jako pomoc z nebe. Když bylo třeba, nosil jídlo, předával, zapisoval, prakticky celé tohle kritické období denně přijížděl, organizoval a pomáhal. Takhle si představuji naplnění hesla Pomáhat a chránit. Později nám vyprávěl, že uviděl na kameře v kanceláři, co se děje, a z vlastní vůle nám přijel na pomoc. Vytrval po celou dobu covidu a já jsem mu nesmírně vděčná.

Doba se postupně zklidnila, naši zaměstnanci pochopili, že my máme to štěstí, že nás covid nezasáhl ani na životech, ani na existenci, ale že můžeme, a tedy i musíme pomáhat těm, co přišli o práci i o finanční prostředky na přežití. Snad proto, že jsem většinu našich zaměstnanců vybrala z našich původních klientů, vytvořil se z nich semknutý kolektiv lidí, kteří jsou šťastní, že mohou pomáhat, jsou ochotní pracovat, když je třeba i o víkendech, dokonce, když se doslechli, že na Štědrý den odpoledne jdu do skladu přijmout neočekávaný dar potravin, několik skladníků přišlo zcela dobrovolně, aby mi pomohli. Jsou to lidé, kteří kdysi dostali šanci, využili jí a teď jsou rádi, když mohou být užiteční. Jsem za ně moc ráda a těším se z jejich růstu lidského i profesního.

V době covidu přibylo potřebných. Denně děláme 150 balíčků a celkem máme 260 odběratelských organizací, které jezdí pro jídlo jednou týdně. Ale přibylo také potravin. Začali jsme svážet jídlo ze školních jídelen, hotelů, restaurací a po celý rok dostáváme potraviny určené jako jídlo do škol. Přesto je občas jídla nedostatek a já si před začátkem směny vždycky říkám, jestli i dnes dokážeme naplnit těch každodenních 150 tašek. Nakonec se to vždycky povedlo, občas i díky takovým zázrakům, že třeba lidé přivezou trvanlivé potraviny, aby nám je darovali, pracovní kolektivy přivezou potraviny, dobrovolní hasiči jedné vesnice udělali sbírku, piloti vojenského letiště Kbely, města, obce, zkrátka lidé nám pomáhají a já mám radost nejenom z toho jídla, ale hlavně z lidské solidarity.

Každý den vidím konkrétní případy, lidské příběhy, dělá mi radost, že můžeme pomáhat a vidím, že to naplňuje i mé kolegy. Vidím také ohromnou solidaritu mezi lidmi. Nikdy dříve nejezdili pro potraviny zastupitelé měst, obcí a městských částí a teď přicházejí pravidelně, starají se o své staré, nemocné, osamělé a matky v nouzi. Mám z toho radost. Kromě toho neštěstí, ztrát životů a zaměstnání vidím, že covid přinesl i pozitivní věci, především to, že lidé začali víc přemýšlet o hodnotách, uvědomili si, co je důležité a co ne, bez čeho se mohou obejít, a především projevili snahu pomáhat, darovat, myslet na druhé.

Kdykoli poslouchám příběhy lidí, kteří jsou v nouzi, vidím, že to nejsou žádní permanentní flákači, ale jsou to naopak lidé zodpovědní, finančně gramotní, kteří postupně utratili své úspory a jejich profese je stále bez šance. Byli to zaměstnanci z restaurací, hotelů, z cestovního ruchu, hudebníci, lidé z divadel, kulturních institucí, drobní prodejci... A takovým lidem má veřejnost chuť pomáhat. Také naši dobrovolníci, kteří nám pomáhají především s rozdáváním potravinových balíčků, jsou vzdělaní a pracovití lidé, kteří mají od zaměstnavatele nějaký udržovací základ, ale potřebují být prospěšní. Proto nám nezištně nabídli svou pomoc.

Naplňují mě silné příběhy, které tady prakticky denně zažívám. Například před koncem prázdnin 2020, tedy v rozjeté době covidové, nás navštívila paní z paneláku nedaleko našeho skladu a nabídla se, že by u nás ráda pracovala za potravinovou pomoc. Ukázalo se, že je to matka samoživitelka bez alimentů, která dosud velmi dobře vydělávala v cestovním ruchu, ale nyní bere jen udržovací minimum, které pokryje pouze nájem bytu a služby a na jídlo jí již nezbývají peníze. Nabídla se, že bude uklízet. Několik měsíců k nám tedy dvakrát týdně docházela a dostávala za to jen jídlo pro sebe a pro děti. Když jsme se lépe poznaly, zjistila jsem, že je to velmi kvalifikovaná, vysokoškolsky vzdělaná a plynně německy mluvící žena. Sepsala jsem s ní tedy dohodu a od té doby nám tlumočí při kontaktu s německou potravinovou bankou, která nám pravidelně daruje potraviny, píše smlouvy v němčině, vyřizuje německé hovory, komunikuje s vyslanectvím, takže v konečné fázi se ukazuje, že jsme vlastně tolik nepomohli my jí, jako ona nám.

Nezapomenu na seniorku z Ukrajiny. Do Čech ji přivedla dcera, aby se o ni postarala, ale sama náhle onemocněla a matku už není schopná podporovat. Paní má důchod z Ukrajiny asi 6000 korun a žije v pečovatelském domě. Nezbývá jí na jídlo, je strašně křehká a slabá. Vždycky jsme museli přemýšlet, co jí dát k jídlu, aby to bylo vydatné, ale aby to také unesla. Jednou k nám pro potraviny přijela tentýž den mladá Ukrajinka ze stejné části Prahy a paní, která vydává potraviny, ji poprosila, aby tu paní odvezla autem. To umožnilo dát staré paní více jídla a třeba i prášek na praní. Nakonec se ženy spřátelily, stará paní občas té mladé hlídá miminko, navzájem si pomáhají, pro jídlo už jezdí společně a na té staré paní vidím, že její život zase dostal nový smysl. Ženu s dítětem už přijala do své rodiny a raduje se, že má zase pro co žít.

Vzpomínám i na bezdomovce, starého pána, který k nám přišel pro jídlo. Vyprávěl příběh, že je vdovec, jel do Prahy hledat byt a na nádraží mu někdo ukradl doklady i peníze. Ohlásil to sice policii, ale prozatím je bez prostředků. Nechtěl jídlo zadarmo, hned nám nabízel, že si to odpracuje, že umí truhlářské práce, natěračské práce, cokoli budeme potřebovat. Náš řidič ho slyšel a nabídl jeho služby sousedovi, který právě potřeboval postavit dřevěnou terasu. Pánové se domluvili a zanedlouho jsme se dozvěděli, že náš bezdomovec bydlí ve vilce, dělá truhlařinu a čeká na doklady. Teď už bere svůj důchod, bydlí někde na okraji Prahy a živí se příležitostně jako truhlář.

Taková práce mi dává smysl. Dává mi radost z toho, že jsou lidé dobří, že jsou ochotní si pomáhat a že mnozí z těch, kterým pomůžeme překlenout nejhorší období, se zase postaví na vlastní nohy. Díky zvýšenému pracovnímu náporu, který jsme ale dobře zvládali, se semknul a vyspěl náš kolektiv. Svým lidem se snažím jejich nasazení kompenzovat určitými benefity, dostávají například teplé obědy z naší kuchyně zdarma, každý rok zajišťuji pro zaměstnance teambuilding spojený s relaxací a krásným prostředím, snažím se jim vyjít vstříc v jejich osobních problémech a moc si vážím jejich zaujetí a nasazení.

A tak i ve svých čtyřiasedmdesáti letech jedu naplno. V posledním roce jsem si zvykla vstávat velmi brzy, protože chci být první v práci, abych rychle vyřídila vše, na co je třeba klid. Z domova vyjíždím mezi šestou a půl sedmou. Od osmi hodin, kdy přijíždějí první organizace, jsem vždycky tam, kde je třeba. Někdy třídím potraviny, někdy připravuji tašky, někdy jednám s klienty, s organizacemi, s dodavateli, s dárci, jindy vezu potraviny v dodávce, jindy řeším hygienu a po celou dobu zvedám telefon a vysvětluji, kdy a kde je možné si přijet pro potravinovou pomoc. Tuhle část práce měla na starosti kolegyně u výdeje, ale já jsem brzy zjistila, že je po desátém hovoru unavená a tedy i naštvaná a mluví s klienty úsečně a nepříjemně. Zkoušela jsem jí to vysvětlit, že lidé v nouzi jsou zdeptaní, bez sebedůvěry, stydí se žádat a že je nesmí zastrašit, nebo odradit. Nelepšilo se to, tak jsem to zkusila s druhou kolegyní a výsledek byl stejný. Proto jsem se rozhodla tyhle telefony vyřizovat sama, ale to znamená asi třicet hovorů denně. Lepší variantu zatím nemám. Chci, aby lidé věděli, kam si mohou dojít pro jídlo, a aby cítili, že jsou u nás vítáni.

Máme celkem tři sklady, Letňany, Zdiby a Malešice, často musím přejíždět a řešit problémy, zajišťovat opravy, pomáhat, pokud někdo chybí, psát granty, smlouvy, personální věci, kontrolovat hygienu, zajišťovat školení... Moje dny jsou obvykle velmi pestré a já jsem za to ráda. Když se někdy stane, že sedím tři hodiny vcelku u počítače, potřebuji pak vyskočit a sejít dolů do skladu a alespoň hodinu běhat a nosit bedny s potravinami a třídit nebo nakládat, zkrátka dělat něco úplně jiného. Denně naběhám ve skladech pět až deset kilometrů, a to i přesto, že většinu času sedím u počítače, nebo jednám s lidmi.

Z covidu strach nemám. Co nejvíc se před ním chráníme. Hned na začátku jsem objednala do všech skladů germicidní lampy, které vždy po příchodu do práce zapínáme na pár minut a každý víkend necháváme prostory ionizovat. Proto u nás mělo covid jen málo lidí, ačkoli jsme denně ve styku s více než stovkou lidí z ulice. Já jsem nakonec onemocněla. Bylo to asi týden po první dávce očkování. Asi i díky tomu jsem měla velmi mírný průběh, takže jsem mohla pracovat doma, řídit chod banky z dálky a celkem všechno šlo, jak má. Strach ale do mého života nepatří. Možná i to mi pomáhá všechny těžkosti zvládat lépe. Už když jsem učila studenty, snažila jsem se vštípit jim princip, že strach je nepotřebná a oslabující emoce. Že není třeba bát se něčeho, co nenastane, ale je třeba mít jasnou a svěží mysl pro případ, že se cokoli přihodí, aby to mohl člověk řešit v plné síle. Strach oslabuje a je zbytečný. Je jedna skvělá kniha od britského psychologa Jampolského: Láska znamená zbavit se strachu, tam je to moc dobře vysvětlené. Ale k pochopení úplně stačí to staré české přísloví: nač stahovat kalhoty, když brod je daleko.

Já mám celý život pocit, že jsem dostala od života dary, které každý nemá, a že to je asi proto, abych těm méně šťastným umožnila být šťastnější. Jsem zdravá, pohodová, radostná. Studovat psychologii jsem šla také proto, abych přišla na to, jak ostatní udělat stejně šťastnými, jako jsem já. Jsem spokojená, že se nám daří, a do budoucna mám jediné přání, najít a vychovat svého nástupce.

Moje životní motto:

Když řešíš problém, nehledej důvody, proč to nejde, ale způsoby, jak by to šlo.

Když dělám dobrou věc, všechny dobré síly se přidají na mou stranu.

Co mou mysl udržuje svěží:

Nic zvláštního, každodenní život, vědomí, že jsem pro danou věc udělala maximum a mám čisté svědomí a pak už to můžu pustit z hlavy a výsledek nechat vyšší moci, drobné radosti života, vědomí, že si můžu důvěřovat, víra, že nejsilnější na světě je láska.

Kam se obracím, když je mi nejhůř:

Asi dvakrát v životě mi bylo nejhůř. Když se to stalo poprvé, byla jsem zoufalá a přemýšlela jsem, jak to udělat, abych nepřišla o to hlavní, o víru, naději a lásku. Než se to podařilo, řekla jsem si, že když jsem ztratila radost, budu tady, abych byla užitečná a „sloužila“. Po roce se mi vrátila schopnost radosti a stala jsem se silnější, neohroženější, dokonce i jistější.

Můj vzkaz čtenářům:

Naučte se mít rádi a vážit si sami sebe, abyste mohli mít rádi a vážit si druhých. Odpouštějte si chyby, ale učte se z nich. Dělejte to, co máte rádi, pak to budete dělat dobře, nebo se naučte mít rádi to, co děláte. Nezapomeňte se radovat ze života, není třeba se obětovat. Když budete šťastní, budete pro své okolí větším přínosem. Naučte se milovat poznání. Učte se z knih, ze života i z přírody. Pořád je co se učit.

A to hlavní, co jsem vštěpovala studentům: Není důležité, co vás v životě potkalo, ale jak jste se k tomu postavili, co jste se z toho naučili. Úplně se ztotožňuji s modlitbou Františka z Assisi, která říká něco v tom smyslu, abychom pomohli tam, kde pomoci můžeme, netrápili se tím, co nemůžeme ovlivnit, a dokázali odlišit první případ od druhého.

VÁCLAV TOMICZEK

nemocniční kaplan

.

Služba nemocným je silnější než strach z covidu

První návštěva pacienta nemocného s COVID-19 se jistě nedá zapomenout. Vždy si pamatujeme, když je něco poprvé, ale tady to bylo umocněno oním onemocněním a samozřejmě oprávněným strachem. Nezapomeňme, že na jaře 2020 bylo ještě málo informací a dokonce i lékaři a sestry měli velké obavy z nákazy.

Volala mi tehdy dcera pacienta, který na COVID umíral, zda bych mu mohl udělit Svátost pomazání nemocných. Nebyl jsem si jistý, jestli mě vůbec na oddělení personál pustí, proto jsem kontaktoval paní náměstkyni ředitele pro ošetřovatelskou péči, která mě ujistila, že zařídí, abych mohl docházet na COVID oddělení za lidmi, kteří jsou v samotném závěru života. Jedna věc je povolení k návštěvě, ale úplně jiná, jak se při tom člověk cítí...

Tehdy poprvé jsem měl opravdu velké obavy umocněné oblékáním všech potřebných ochranných pomůcek, ale nakonec jsem si řekl, že jsem přece tady od toho, je to moje služba, a pokud mě Bůh na tomto místě potřebuje, určitě mi dá i posilu a ochranu. Nakonec jsem tedy umírajícímu pánovi posloužil, ale i pro mě to byla prvotní a velmi cenná zkušenost, kdy se snad něco ve mně odblokovalo a každá další návštěva na COVID odděleních byla stále méně stresující.

Přestože si příští rok připomenu dvacet let od kněžského svěcení a desetileté výroční v roli nemocničního kaplana, situace okolo covidu pro mě byla zcela nová, plná obav. Neměli jsme informace, o nemoci jsme toho moc nevěděli, a tak i mě zaplavil strach. Musel jsem si sám v sobě ujasnit svoje poslání, srovnal jsem si v hlavě, že jsem k této službě byl jmenován, pan biskup mi dal důvěru a přeje si, abych tam chodil. To jsem si neustále připomínal.

Svou službu přijímám s pokorou, a tak než vstoupím na oddělení, pokaždé se nejdříve pomodlím, ať to všechno zvládnu já i ti nemocní lidé, které jdu navštívit. Svěřuji se Bohu: Pane Bože, jestli chceš, abych tam chodil, tak mě ochraň. Bez toho bych do nemocnice nevkročil. Na druhou stranu si musíme uvědomit, že Bůh není automat na naše přání. A tak je podstatné dodržovat veškerá opatření. Postupně jsem si na ně ale za ten rok a půl zvykl.

Přestože v nemocnici jsem k dispozici pravidelně dvakrát týdně, na covidová oddělení docházím vyloženě na vyžádání rodiny. Často mě volají k umírajícím pacientům, abych jim poskytl pomazání nemocných. Mnohdy tito pacienti nejsou schopni mluvit. A tak je pohladím, třeba s nimi i mlčím. Když jsou schopni hovořit, čekám, s čím se na mě obrátí. Naslouchám, vnímám, co je trápí. Bývají zaražení, překvapení z toho, co se jim přihodilo. O covidu se sice neustále mluví, jsou toho plné noviny, ale člověk si ani nechce připustit, že se to může stát i jemu.

Služba nemocničního kaplana mě naplňuje. Dostal jsem se k ní tak trochu oklikou. V rámci civilní vojenské služby jsem pracoval jako ošetřovatel u lůžka v hospici Anežky České v Červeném Kostelci. Už tam jsem viděl zblízka nemoc a umírání. Postupně jsem se zapojoval do charitativní činnosti církve a objevil jsem v sobě, že sociální cítění je mi blízké. A tak když přišla možnost působit jako kaplan v nemocnici, neváhal jsem. Pondělky a středy trávím na nemocničních odděleních, další dny jsem však v permanentní pohotovosti, kdyby někdo potřeboval pomoci akutně.

Líbí se mi, že je to zase jiná práce než služba farní. Do kostela chodí lidé za mnou, docházejí převážně věřící lidé, kteří sami hledají duchovní službu. V nemocnici to často bývá naopak. Mnohem víc se dostávám do kontaktu s ne zcela věřícím prostředím. Přicházím za lidmi buď úplně nevěřícími, nebo za těmi, kteří mají tzv. odloženou religiozitu, to znamená, že třeba v dětství chodili do kostela, ale pak šli jinou cestou. Řekneme si pár slov, oni se rozpovídají a jsou za to rádi. Obcházím oddělení, poskytuji pravidelné návštěvy a aktivně nabízím službu. Sám se angažuji a s personálem se radíme, za kým zajít. Kolikrát nejdříve nemocný návštěvu odmítne, že si nemá o čem povídat, a pak z toho vyjde dvacetiminutový hluboký rozhovor.

Na své práci mám rád, že můžu lidi podpořit – modlitbou, ale i dobrým slovem. Nejen pacienty, ale i rodinné příslušníky. Ti to mnohdy potřebují ještě víc než jejich nemocný příbuzný. Vnímám, že se s nimi málo pracuje. A tak se jim snažím být oporou. Často se ptají, proč jejich blízký trpí? Na to nelze přesně odpovědět, ale je možné se o tom bavit v tom smyslu, proč by neměl? Utrpení totiž k životu patří. Happy život jako z reklamy v reálu není možný. Všichni někdy nějak trpíme. S rodinami si povídám o předchozích zdrojích pomoci. Jistě tohle není první krizová situace, kterou prožívají. Snažím se je navést na myšlení, co jim třeba pomohlo tehdy, zda z toho můžou čerpat...

Ačkoliv se často dívám smrti do očí, nesmí mě to položit. Vidím nejtěžší případy, poskytuji pomazání nemocných, a tak se musím udržovat v dobré psychické kondici. Psychicky mi nejvíc pomáhá, když na ulici pak potkám člověka, který se „z toho“ dostal. Právě ta zpětná vazba mi dodává pozitivní energii a radost. Například jsem na covid jednotku docházel za pánem s oboustranným zápalem plic, a když jsem ho následně potkal zdravého, zahřál mě krásný, naplňující pocit.

Ze své pozice se musím poměrně často vyrovnávat se smrtí. I tuto zkušenost vnímám jako svoje poslání. Jsem vděčný, že jsem měl možnost člověku v závěru života nějak posloužit. Nejvíc mě vždy zasáhne, když chodím za pacienty, které znám, za někým blízkým. To je pak silné a i pro mě je to velmi zatěžující situace. Když mi v nemocnici zemřela moje dobrá kamarádka, těžce jsem se s tím vyrovnával.

V takových chvílích je důležitá možnost duchovní očisty a supervize. Mám kněze, který mě dobře zná a ke kterému se chodím zpovídat. Po duchovní stránce je schopen mi hodně pomoct. V Moravskoslezském kraji nás působí asi deset nemocničních kaplanů, a když je to možné a epidemiologická situace to dovolí, scházíme se pravidelně jednou za dva měsíce a sdílíme svoje zkušenosti. Podporujeme se, radíme si, máme svého skupinového supervizora, ale můžeme si vyžádat i individuální supervizi. Psychohygiena a duchovní očista je v naší práci naprosto nezbytná.

Jinak ale hodně relaxuji v přírodě, kde vždy načerpám novou sílu. Systematicky se snažím odjíždět z Ostravy. Mám výhodu, že sednu do auta a za půl hodiny jsem v Beskydech. Ani se nemusím drápat na nejvyšší vrcholy, spíš vyhledávám turistické cesty, kde nikdo moc nechodí. Tam si dokonale vyčistím myšlenky.

Ale covid, to není jen nemocnice, intenzivně mě zasáhl i ve farnosti. Lockdown a koronavirová opatření byly pro mě právě zde snad ještě náročnější. V nemocnici máme dobře nastavené parametry, pustí mě tam, je to vykomunikováno s managementem. Dostanu skafandr, ochranné pomůcky a prakticky nehrozí nákaza, nebo jen minimálně. Hůře jsem nesl zavřené kostely. Když jsem musel našim farníkům zavřít dveře a nemohl jim sloužit, to na mě silně dopadlo. Opravdu to snad bylo těžší než nemocnice sama.

Ale já se na to dívám pozitivně. Karanténa mě přinutila k aktivitě. Snažil jsem se alespoň o telefonický kontakt s blízkými farníky, dále jsem tento čas využil na přípravy přednášek, katechezí a věcí, které v běžném provozu nestíhám. V druhé vlně lockdownu jsme začali fungovat on-line, což pro nás byla další výzva. Jako pozitivum vnímám, že jsme museli hledat alternativní kanály komunikace, různé aplikace, přímé přenosy bohoslužeb...

Trochu rýpavě si myslím, že to i farníkům prospělo. Mnoha lidem došlo, že chodí do kostela automaticky, protože to mají zaškrtnuté v diáři. Když bylo ale zavřeno nebo omezeno na minimální počet účastníků, možná jim došla hodnota mše. Ptám se jich: Když se nyní dostanete do kostela jednou za tři týdny, jak z toho žijete? Spousta lidí si začala vyhledávat křesťanské aplikace a jsou daleko aktivnější.

Mou mysl v tomto období nejvíc udržuje svěží vědomí, že pomáhám. Práce s lidmi mě činí šťastným. Mně osobně se naštěstí nemoc vyhnula, ale někteří mí kolegové onemocněli. Ani to mě ale nesmí v mém poslání zastavit. Docházel jsem do nemocnice za jedním mým blízkým knězem. Byl v těžkém stavu, ale postupně se z toho dostal. Hodně jsme si povídali, modlili se spolu a i na tom covidovém oddělení prožili hezké chvíle.

Vůbec nejtěžší nemocniční chvíle jsem ale zažil ještě před covidovým obdobím, při mediálně známé situaci, kdy se u nás v ostravské nemocnici střílelo. Zemřelo tehdy sedm lidí. Povolali mě sem nejen jako kněze, ale i v rámci krizové intervence. Pomáhali jsme přímým účastníkům i personálu, který byl touto událostí silně zasažen. Tehdy jsme si sáhli na dno. Kolegyně i kolegové často nemohli spát, stále se jim to vracelo. Já mám velké štěstí, že jakmile lehnu, okamžitě spím. To je také moje velká očista.

Život a problémy beru tak, jak přicházejí. Snažím se žít přítomností a nestrachovat se z budoucnosti. Nikdo netuší, co se bude dít. Přesto vím, že moje práce má smysl, a to mě žene dál. Dnes sice nemůžeme plánovat dalekou budoucnost, když nevíme, co bude zítra. Ale můžeme se radovat z maličkostí, z drobností každého nového dne. Ani já nyní neplánuji. Však to znáte. Člověk by plánoval, ale víte, čemu se Pán Bůh nejvíc směje? Našim plánům. Tak se radujme z přítomnosti.

Moje životní motto:

Nemám žádné motto. Mám nějaké cíle a svoje žebříčky hodnot.

Co mou mysl udržuje svěží:

I když to mnohdy nejde, snažím se hlídat si volný čas a o to více si ho užívat třeba na výletech do přírody
(pěšky, na kole, motorce, golf) nebo setkáním s nejbližšími (rodina a nejbližší přátelé).

Kam se obracím, když je mi nejhůř:

Hodně čerpám z modlitby, hlavně ze slavení mše svaté a z večerního ztišení, dále pak z dobré četby nejen duchovní literatury, ale třeba i cestopisů a rozhovorů se zajímavými osobnostmi.

Můj vzkaz čtenářům:

Myslím, že přes množství omezení, která na nás doléhají, přes negativní zprávy i zkušenosti z bezprostředního okolí je potřeba, abychom si nacházeli v každodenním životě drobné radosti a pozitivní impulzy, kterých je kolem nás přese všechno velká spousta, jen je neumíme vidět a radovat se z nich.

IVANA AŠENBRENEROVÁ

novinářka

.

Mezi seniory zapomenete na vlastní trable

Z dětství jsem si do dospělosti přinesla optimistickou povahu, pozitivní naladění, nadhled, sociální cítění a empatii k druhým. Přidejme k tomu neutuchající energii šmrncnutou možná jistou dávkou hyperaktivity a chuť bojovat za nespravedlnost nebo příkoří na těch, kteří se nemohou bránit. Možná tak nějak by se dal popsat můj život i poslední měsíce s koronakrizí. Nedokázala jsem jen tak sedět v koutě a apaticky sledovat dění kolem. Něco ve mně mi říkalo, že bych se měla aktivně zapojit a pomáhat.

Myslím si, že díky své povaze lépe zvládám problémy. A že jich v průběhu mých čtyřiapadesáti let bylo. Ale kdo ví, co by na to řekli moji nejbližší, možná by nesouhlasili. Nikdy jsem si ale nestěžovala. Potíže vnímám jako přirozenou součást života. Všechny strasti, bolesti, trable, které mě potkaly, mě sice v ten okamžik oslabily, ale do budoucna mě velmi posílily. Staly se, jsou součástí minulosti a hrabat se v nich nemá význam. Nelituji ničeho, co jsem udělala. Spíše bych litovala toho, že jsem něco neudělala. A problémy a jejich překonávání činí život smysluplným. Vždyť co by to bylo za život, mít na nose jen růžové brýle?!

Mnohokrát jsem musela být ta silná. Mám za sebou tři předčasné porody. Naštěstí všichni tři synové jsou zdraví. Ale hned ten první, třiadvacetiletý, se narodil o dva měsíce dříve pouze s třicetiprocentní šancí na přežití. Tehdy jsem jakožto nevěřící přehodnotila vztah k Bohu. Začala jsem chodit do kostela a modlit se. Dodnes nedokážu jasně říci, jestli v něj věřím, ale jsem přesvědčená, že tenkrát mi víra moc pomohla a ve finále pomohla i synovi, který přežil.

O pár let později mě zasáhla další velká rána, rozvod, který přišel velmi nečekaně. Dvě malé děti, zlomené srdce, samota, každodenní rutina a velká výzva, jak to všechno přežít. Podrželi mě rodiče, kterým jsem za to dodnes nesmírně vděčná. Nesoudili, nekritizovali, neříkali, vidíš, my ti to říkali. Ne, byli se mnou a byli tu pro mě. Dali mi sílu jít dál. Po mém boku stály kamarádky, bez nichž by to všechno bylo mnohem těžší. Tenkrát jsem pocítila sílu přátelství. Uvědomila jsem si, jak moc je důležité. Opravdových přátel mám jen několik, ale vím, že se na ně můžu spolehnout. Jsou to moje spřízněné duše, které mě tvarují, ovlivňují, určují moji přítomnost a nastolují směr, kterým se ubírám. Dost často mi pomáhají definovat priority a jsou inspirací i pro moje cíle.

Bez lidí, kteří umí trpělivě naslouchat a nesoudit, bych se z žádného problému nikdy nevyhrabala. Snažím se být také taková. A tak se moji přátelé, kteří mě dokonale znají, ani nedivili, že jsem se v době pandemie rozhodla pomáhat jako dobrovolník. Jsem tak trochu střelec, takže jsem se do toho pustila po hlavě, aniž bych tušila, do čeho jdu.

Začátek pandemie mě zasáhl pár měsíců po těžké operaci. Zhruba do léta jsem se dostávala do přijatelného a harmonického stavu, kdy tělo přestalo „stávkovat“. Jakmile jsem se zotavila, přišel podzim s novými lockdowny, informace o tom, jak se začíná zatěžovat zdravotnický systém, jak je čím dál více pozitivních sester, zdravotníků, pečovatelů v domovech seniorů... I když jsem se uvnitř přece jen trochu bála, abych covid nedostala, ten strach zase nebyl tak velký, aby mě ochromil a zabrzdil.

A tak jsem se přihlásila do kurzu Moderní ošetřovatelství v praxi, který na podzim spustil Červený kříž. V říjnu jsem se přihlásila a na řadu jsem přišla až začátkem prosince. Docela dlouho to trvalo, protože o kurz byl velký zájem. Po jeho absolvování jsem hned v lednu nastoupila jako dobrovolník v jednom z pražských domovů seniorů, kde byli všichni klienti i velká část personálu covid pozitivní. Vlastně jsem vůbec netušila, do čeho jdu, a jaké to bude, ale věděla jsem, že chci.

Zkušenost i pocity jsou asi nepřenosné. To, že jsem na sobě měla skafandr (ochranný overal), respirátor, brýle či štít, rukavice, které se každou chvíli vyměňovaly, to bylo asi to nejmenší. I když, kdo to nezažil, asi si ani neumí představit, jaké to je, být dvanáct hodin v takovém munduru. Mnohem těžší pro mě však bylo akceptovat smutek a beznaděj v očích seniorů, naříkání, nebo naopak apatii, a ve finále později i umírající starou paní, kterou jsem držela za ruku a říkala si, že stáří je velmi nedůstojné, že je strašné, že tu nemůže být nikdo jiný blízký, ale že je úžasné, když existují zařízení, jako třeba tenhle domov, kde se pečovatelé snaží s lidskostí a úsměvem, aby poslední dny, měsíce, týdny, roky – byly aspoň v mezích možností co nejdůstojnější.

Každopádně jsem neměla čas hrabat se ve vlastních myšlenkách a obavách. V sedm ráno nástup, v sedm večer konec, mezitím skoro nemáte čas ani se najít, napít. Jedete jako stroj. A snažíte se vnímat stařečky a stařenky. Vlastní problémy? Ty najednou nejsou. Při dobrovolnické práci pro mě bylo asi nejtěžší skrývat slzy. Ne to, že musíte provádět hygienu, převlékat povlečení.

Tahle práce mě naučila mnohé, mnohé mi otevřela, mnohé změnila. Naučila mě být trpělivější. Ano, když téměř hodinu lžičkou podáváte stravu devadesátiletému pánovi, musíte prostě být trpělivá. Naučila jsem se, že humor je skvělý lék proti vyhoření, který pomáhá těm, kteří zde pracují. A byl to pro mě taky jasný signál, že v životě jsou i jiné věci, kterým se člověk může věnovat a být šťastný. S těmi všemi, kteří zde pracovali, a s nimiž jsem přišla do styku, jsme si padli do oka. A já mimo jiné došla k závěru, že i po covidu nepřestanu s tím, co jsem začala. Už jsem v tomto směru podnikla kroky a čeká mě Kvalifikační kurz pro pracovníky v sociálních službách. Těším se na to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když není čas na smutek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.