RICK MCINTYRE

s předmluvou ROBERTA REDFORDA

Vzestup
vlka 8

NEUVĚŘITELNÝ PŘÍBĚH VLKA,
KTERÝ TO Z OUTSIDERA
DOTÁHL AŽ NA ALFA SAMCE YELLOWSTONU

Přeložil Vojtěch Skovajsa

The Rise of Wolf 8 © Rick McIntyre, 2019

First Published by Greystone Books Ltd.

343 Railway Street, Suite 302, Vancouver, B.C. V6A 1A4, Canada

Foreword © 2019 by Robert Redford

Map of Northern Yellowstone National Park © Kira Cassidy

Jacket and text design © Nayeli Jimenez

Jacket photograph © Jim Cumming

Translation © Vojtěch Skovajsa, 2021

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-919-3

„Co se mentálních schopností týče, mezi člověkem
a vyššími savci neexistuje žádný zásadní rozdíl...
Zvířata, stejně jako člověk, zcela evidentně cítí bolest, štěstí
i utrpení. Nikdo nedává najevo štěstí lépe než mladá zvířata,
jako například štěňata... když si spolu hrají, jako naše děti.“

Charles Darwin, O pohlavním výběru (1871)

„[Vaše studie] šimpanzů nás donutily pohlížet na ně
jako na jednotlivce a soucítit s nimi.“

Slova Stephena Colberta k Jane Goodallové (2014)

Hlavní vlci

TYTO RODOKMENY pokrývají očíslované vlky ze smeček, jež se v knize nejčastěji vyskytují: smečky od Crystal Creek, Rose Creek a Druid Peak. Čísla v trojúhelnících označují vlky a čísla v kroužcích vlčice.

Smečka od Crystal Creek

Alfa pár, alfa samec s číslem 4 a alfa samice s číslem 5, dorazil do Yellowstonu v lednu 1994 spolu se svými čtyřmi vlčaty. Rodina pocházela z Alberty.

Smečka od Rose Creek

Matka s dcerou, devítka a sedmička, dorazily do Yellowstonu v lednu roku 1995. Seznámily se s osamělým vlkem – desítkou. Všichni tři vlci pocházeli z Alberty. Devítka a desítka se dali dohromady a sedmička se odtrhla a stala se alfa samicí první nové smečky, jež byla v Yellowstonu utvořena: Leopoldovy smečky. Jejím prvním alfa samcem se stal vlk 2, který se k ní připojil ze smečky od Crystal Creek.

Kromě pěti vlčat uvedených pod číslem v rodokmenu výše
zahrnoval vrh z roku 1995 ještě další tři vlčata.

Smečka od Druid Peak

Matka (vlčice 39) a její tři dcery (40, 41 a 42) dorazily do Yellowstonu v lednu 1996. Seznámily se s osamělým vlkem 38. Všech pět vlků pocházelo z Britské Kolumbie. Později téhož roku se k pěti druidům přidal mladý samec, vlk 31, o kterém se předpokládalo, že pocházel ze stejné smečky v Britské Kolumbii jako druidpeakský alfa samec, osmatřicítka. Přestože alfa párem byli osmatřicítka a devětatřicítka, z jejich spojení žádná vlčata nevzešla. Osmatřicítka však měl vlčata se dvěma z devětatřicítčiných dcer, jednačtyřicítkou a dvaačtyřicítkou.

Vlk 163 se do této smečky narodil v roce 1998. Jeho matkou byla pravděpodobně čtyřicítka. Chcete-li vědět, kdo byl jeho otec, budete muset číst dál.

Předmluva

DIVOKÁ TVÁŘ AMERIKY odjakživa krmila naše duše a inspirovala naše sny. Pro mnohé vlci představují neoddiskutovatelnou přírodní ikonu, symbol nezávislosti i svobody. Ostatní je považují za hrozbu pro své rodiny, svá zvířata i vlastní budoucnost.

Spisovatel a biolog Rick McIntyre se chystá vyprávět podmanivý příběh. Začíná v roce 1926, kdy yellowstonští strážci parku zastřelili posledního z těchto vrcholných predátorů. Jen hrstka lidí toho času truchlila nad jejich ztrátou.

Přestože napříč Evropou i USA zaznamenala vlčí populace prudký pokles (díky němuž se vlci octli na seznamu chráněných/ohrožených druhů), objevila se zde iniciativa, díky které bylo v polovině 90. let nakonec do parku přivedeno jednatřicet vlků. O několik desetiletí později můžeme tuto odvážnou obnovu populace divoké zvěře považovat za nejúspěšnější počin svého druhu vůbec.

V tomto bodě přebírá McIntyre otěže příběhu, aby sdílel svou cestu vášně i odhodlání, dobrodružství i vytrvalosti z dob, kdy sledoval, jak se tyto smečky vracejí do svých rodných krajů. Léta strávil výpravami do odlehlých míst, kdy plnil tisíce stránek pečlivými poznámkami a u silnice seřizoval dalekohledy návštěvníkům z celého světa, kteří přišli, aby se o těchto tvorech dozvěděli více.

Zejména vlk s číslem 8, jeden z prvních, který se zde mohl volně potulovat, upoutal jeho pozornost i srdce a stal se z něj hlavní hrdina tohoto vyprávění.

McIntyrovým pohledem jako na vlastní oči sledujeme a poznáváme vlky i jejich unikátní povahy a schopnost žít s dechberoucí intenzitou. Je nemožné nenechat se ohromit jejich vzájemnou loajalitou, pronikavým intelektem i vůlí přežít.

Tento intimní portrét i kontroverze, jež vlky nadále obklopuje, předkládají otázku, jak vyvážit jejich důležitou roli v ekosystému se zájmy lidí, do jejichž životů vstupují ve chvíli, kdy se ocitají za hranicemi parku.

A i když se nemůžeme chytit žádných snadných odpovědí, věřím, že pokud skutečně hledáme řešení, lidský důvtip nezná hranic.

Informace a fakta hrají zásadní roli, ale to i příběhy, které nám pomáhají se do vlků vcítit. Obojí má sílu inspirovat a formovat naše budoucí rozhodnutí. Tato úžasná kniha je předkládá vedle sebe a dává nám šanci, abychom se rozhodli sami... a to je sám o sobě jeden z posvátných znaků americké svobody.

Robert Redford

Sundance, Utah

Prolog

VYPRÁVĚNÍ ZACHYCENÉ v této knize je epikou plnou hrdinů a hrdinek, kteří usilují o přežití stejně jako o ochranu svých rodin. Zahrnuje všechny prvky velké legendy: válku, zradu, vraždu, odvahu, soucit, empatii, loajalitu i nečekaného hrdinu. Je to příběh, který si zaslouží být vyprávěn literárním géniem, jako byli Shakespeare, Dickens či Homér. Žádný z těchto autorů však nebyl k dispozici.

Kdyby Shakespeare psal hru o těchto vlcích a jejich životech, možná by přišel s předehrou odehrávající se hluboko v lese, u vlčího doupěte. Scéna by mohla vypadat nějak takto: tři vlčata-samci, všechna uhlově černá, vybíhají z doupěte a začínají si hrát na louce. Každé z těchto černých vlčat vypadá robustně a silně. Poté se vypotácí čtvrté, nejmenší z vrhu. Vypadá úplně jinak než jeho bratři – nese matně šedé zbarvení, spíš jako kojot než vlk.

Na scénu posléze vstupuje obrovský černý vlk. Jedná se o alfa samce smečky, otce všech čtyř mláďat. Černé kabátky tří větších bratrů naznačují, že budou vypadat stejně jako jejich otec, a jejich zavalitost napovídá, že se jednoho dne vyrovnají jeho velikosti i síle, nebo je možná dokonce překonají. Je jasné, že šedé mládě nikdy nebude vypadat jako on a nikdy nebude tak působivé.

Možná, že by pak Shakespearův vypravěč vyslovil proroctví:

Tři z těchto mladých synů se stanou mocnými alfa samci,
ovládnou rozsáhlá území a budou mít mnoho synů a dcer.

Při pohledu na tři urostlá černá vlčata je snadné si představit, kteří ze čtyř synů toto proroctví naplní. Vypravěč pak dodává:

Jeden ze synů však zemře mlád a ve značné nemilosti.

V tom okamžiku zakopává drobnější šedé vlče o vlastní nohy a padá obličejem na zem.

Vypravěč nakonec činí jedno poslední tajemné prohlášení:

Jeden z těchto synů je předurčen k tomu,
aby byl považován za většího než největší vlk, který kdy žil.

Tato kniha vypráví příběh dvou vlků: největšího vlka, který kdy žil, a toho, který byl větší než on.

1
Vlčí velvyslanec

Čtyři vlčata popsaná v prologu se narodila na jaře 1994 v kanadské Albertě, na východ od národního parku Jasper. Místní jejich rodinu nazývali smečkou od Petite Lake. Já se v té době nacházel v jedné z nejjižnějších částí USA. Živil jsem se jako sezónní přírodovědec Správy národních parků – v nejodlehlejším národním parku ze všech čtyřiceti osmi sousedících států USA[1], západotexaském Big Bendu. Zatímco jsem seděl za volantem a mířil k opuštěnému ranči z doby velké hospodářské krize, ležícímu poblíž řeky Rio Grande, kde jsem měl vést prohlídku týkající se místní historie, pokoušel jsem se přijít na to, jak rozřešit jeden důležitý zádrhel, na který jsem narazil.

Den předtím mi zatelefonoval Tom Tankersley, asistent hlavního přírodovědce Yellowstonského národního parku. Měli jsme spolu dohodu – tehdy na jaře jsem měl v Yellowstonu pracovat jako vlčí „velvyslanec“ se specializací na přednášky o možnostech znovuvysazení vlků do parku. Byl bych jediným oficiálním vlčím velvyslancem na světě. Tom mi však zavolal, aby mi sdělil, že schválení této pozice neprošlo přes vládní rozpočet a nabídka musela být zrušena. Bylo mu to líto, ale nedalo se nic dělat.

Jak jsem tak pokračoval v jízdě vyprahlou krajinou, snažil jsem se vymyslet plán, který by mi pomohl velvyslanecký post zachránit. Obnovu vlčí populace v Yellowstonu jsem vášnivě podporoval a cítil jsem, že se svými předchozími zkušenostmi s vlky, které jsem získal během práce pro Správu národních parků na Aljašce, bych mohl ve schválení uspět. Kromě toho mi něco uvnitř říkalo, že bych tam zkrátka měl být. Jedny dveře se možná zabouchly, já však musel najít jinou cestu.

Najednou mě něco napadlo. Dokončil jsem prohlídku ranče a hned nato jsem přispěchal domů a zavolal Tomovi. Měl jsem návrh: Co kdyby byla pozice zafinancována soukromě? Po chvíli ticha mi Tom sdělil, že se na to podívá. Ozval se další den. Říkal, že se nezdá, že by existovaly nějaké předpisy zakazující soukromé financování – můj návrh by tedy mohl projít. Poskytl mi přibližný odhad částky, která by byla na čtyřměsíční období na oné pozici zapotřebí, a termín, do kdy by měly peníze dorazit na účet spravovaný Sdružením pro Yellowstonský park, neziskovou organizací, jež se o příspěvky starala.

Když jsem Tomovi poděkoval a hovor ukončil, začala na mě opět doléhat realita. Kde jsem asi měl získat tak velkou částku? Dle mých tehdejších měřítek šlo o hodně peněz. Naštěstí jsem se chystal odjet na přednáškové turné, abych udělal reklamu své nové knize Společnost vlků. Měl jsem hovořit k několika velkým skupinám posluchačů v Kalifornii. Ideální načasování.

Ukázalo se však, že jsem si při popisování situace vedl prachbídně. Měl jsem problém jasně vysvětlit, proč vlastně Yellowstone pozici vlčího velvyslance potřebuje. Během své první besedy v jižní Kalifornii jsem před publikem zamumlal pár slov o tom, jak lze iniciativu na reintrodukci vlků v Yellowstonu podpořit a že pokud by někdo chtěl pomoci, může se se mnou pobavit po skončení programu. Nepřišel nikdo. Vydal jsem se tedy autem na sever, do San Franciska, kde jsem měl přednášet na Kalifornské akademii věd. Do uzávěrky, kterou mi Tom vytyčil, zbývalo už jen pár dní. Věděl jsem, že tohle bude moje největší obecenstvo, a měl-li můj plán zafungovat, muselo se to zlomit právě tady, jinak bych se musel s prací v Yellowstonu rozloučit.

Přišlo čtyři sta padesát lidí. Podařilo se mi dát dohromady o něco ucelenější povídání o vlcích v Yellowstonu a o tom, jak můžou lidé pomoct. Po besedě se kolem mě shromáždil dav a několik příchozích se mě vyptávalo na to, jak pozici zafinancovat. Pár z nich přispělo drobnějším obnosem. Jejich příspěvky mi udělaly radost, jak jsem si je však v duchu sčítal, bylo mi jasné, že zdaleka nejsem blízko cíle, kterého jsem potřeboval dosáhnout.

Tiše tam též postával mladý pár – zatímco jsem hovořil, naslouchali. Vytušil jsem, že mají naspěch. Mladík vykročil vpřed, podal mi svou vizitku a řekl, že rád pomůže. Vyzval mě, abych se podíval na zadní stranu. Podíval jsem se tedy a viděl jsem, že přispěl dvanáct dolarů a padesát centů. Poděkoval jsem a řekl mu, že až dosáhnu svého cíle, tak se ozvu. Ostatní lidé mi mezitím pokládali otázky týkající se vlků. Když pár odešel, znovu jsem nahlédl na zadní stranu vizitky a uvědomil si svou mýlku. Nebylo to dvanáct dolarů padesát centů, ale dvanáct set padesát dolarů. Spolu s předchozími příspěvky mě tato částka přiblížila obnosu, který jsme s Tomem potřebovali.

V tu chvíli jsem věděl, že z práce v Yellowstonu nesejde. Omluvil jsem se z davu lidí shromážděných kolem a utíkal najít onen pár. Stále tam byli. Cítil jsem se trochu trapně a zeptal jsem se, jestli jsem si zadní část vizitky přečetl správně. Onen mladík, Gary, mi skromně pověděl, že ano. Představil mě taky Trish, dívce, která ho doprovázela. Povídali jsme si o vlcích a Yellowstonu a já jim poděkoval za jejich velkorysost. Dalšího dne jsem zavolal Tomovi a pověděl mu, že jsme nashromáždili dostatek prostředků na zafinancování pozice. Stanovili jsme si počáteční datum a začali plánovat, jak budeme nový post strukturovat.

Sbalil jsem se a první týden v květnu opustil Big Bend, vyrážel jsem na sever k Yellowstonu. Leželo přede mnou zhruba patnáct set mil cesty, kterou jsem plánoval zvládnout během tří dnů. Zatímco jsem projížděl stovkami kilometrů vyprahlé země na západě Texasu směrem k Novému Mexiku, měl jsem spoustu času zamyslet se nad tím, jak mě události v mém životě přivedly právě k tomuto novému úkolu.

NARODIL JSEM SE V LOWELLU v Massachusetts a prvních deset let jsem strávil v nedalekém venkovském městečku Billerica. Bydleli jsme ve zrekonstruované školní budově na Concord Road. Naproti přes ulici stála farma a okolí bylo plné lesů, rybníků, potoků i polí. Byl to divoký kraj, dokonalé místo pro kluka jako já. Jak se tak ohlížím, mám pocit, že jsem si zde prožil idylické dětství.

Psala se padesátá léta, a já i ostatní děti jsme byli – abych to shrnul moderním ekovýrazem – jako z volného chovu. O letních dnech a víkendech během školního roku jsem se vydával ven – kamkoli se mi zachtělo, buďto sám, anebo s ostatními kluky z okolí. Někdy jsme chodili rybařit k jednomu z místních rybníků, jindy jsme se jen procházeli po lese a občas jsme zas na kolech prozkoumávali nekonečné cesty za městem. Spojovacím elementem byl fakt, že jsme byli venku, a jak jsem tak trávil v přírodě stále víc a víc času, začala mě fascinovat zvířata kolem. Učarovaly mi malé rybky v potoce za naším domem a občas jsem některé z nich chytal a choval je v malém akváriu. Ještě úchvatnější mi přišly želvy a já strávil spoustu času jejich odchytem i lámáním si hlavy nad tím, jak je chytat správně. Poté, co jsem si je prohlédl, jsem je vždycky vypustil.

Nedávno jsem slyšel astrofyzika Neila deGrasse Tysona říkat, že všechny děti jsou badatelé, což ve mně vyvolalo vzpomínku na něco, co jsem kdysi dělával. Na farmě přes ulici bývali dva psi: Rex a Shepy. Jako všichni farmářští psi, ani tihle nebývali přivázaní a mohli si dělat, co chtěli. Všímal jsem si, že takřka každé ráno se Shepy vydával do lesů a vracel se zpátky až později odpoledne, stejně jako jsem to často dělal já. Zajímalo mě, co tam asi podniká, takže jednoho rána, když jsem ho viděl vyrážet, jsem se vydal za ním a sledoval jeho putování skrz lesy i pole i to, jak zkoumá různé pachové stopy. Stejně jako já i on poznával okolí. Byli jsme spřízněné duše. Ten den byl ochutnávkou toho, jak budu o několik desetiletí později studovat vlky na Aljašce a v Yellowstonu.

Po ukončení vysokoškolského studia v oboru lesnictví na Univerzitě v Massachusetts jsem dostal práci na Aljašce, v národním parku Mount McKinley. Umístili mě do Eielsonského návštěvnického centra, jež se nachází uvnitř parku, šedesát šest mil od jeho hranic. Horu Mount McKinley později přejmenovali na Denali, což bylo ostatně i její indiánské jméno, a později tak přejmenovali i celý park. Když jsem tam však tehdy přišel, park i hora nesly jméno McKinley. Eielson leží v arktické tundře s výhledem na (tehdy tedy) Mount McKinley, jenž dosahuje úctyhodné výšky 6 190 metrů. Jedná se o nejvyšší vrchol Severní Ameriky. Uvnitř návštěvnického centra se nacházejí výstavky zaměřené na horolezectví, geologii, divoká zvířata i tundrovou vegetaci, hlavním lákadlem je však výhled. Do mojí pracovní náplně patřilo vedení skupinek na krátkých procházkách tundrou, půldenní výšlapy i večerní přednášky v kempu ve Wonder Lake. Kemp umožňuje blízký pohled na McKinley a je jednou z nejpozoruhodnějších vyhlídek v celém systému národního parku.

Návštěvníky obzvlášť uchvacovala velká populace medvěda grizzlyho a i já jejich fascinaci sdílel. Své první léto jsem pozoroval každého medvěda, kterého jsem zahlédl – dokud nezmizel z dohledu. Fascinovala mě také ostatní zvířata v parku: ovce aljašské, karibu, losi i pestrá paleta stěhovavých ptáků hnízdících v tundře. Od mého prvního dne na Aljašce jsem si však kladl za cíl spatřit vlka. V té době bývali v McKinley viděni jen zřídka.

Jednoho dne jsem v Eielsonu zaslechl dva lidi mluvit o tom, jak spatřili dva vlky pronásledovat losí samici a její dvě mláďata. Po skončení směny jsem vyrazil ven a matku i s mláďátky vyhledal. Ve vrboví opodál jsem pak zahlédl dva šedé vlky, první divoké vlky, které jsem kdy v životě spatřil. Pochodovali podrostem sem a tam a snažili se dostat mezi samici a její mláďata. Když to vzdali a ztratili se z dohledu, zamířil jsem zpátky do Eielsonu, nadšený, že se mi podařilo vlky zahlédnout.

Příští léto jsem se na Aljašku vrátil a dalších patnáct let jsem tam trávil každou letní sezónu. V roce 1975 požádal Aljašský zákonodárný sbor federální vládu o oficiální změnu jména parku na Denali. A ačkoli trvalo dalších pět let, než byl park oficiálně přejmenován, název Denali se v té době na Aljašce používal zcela běžně, a tak budu tedy tohle jméno pro park od této chvíle používat i já.

Postupně začalo být snadnější vlky spatřit a já trávil spoustu času jejich pozorováním i studiem. Přečetl jsem průkopnickou knihu Adolpha Murieho z roku 1944, Vlci od Mount McKinley, a nakonec jsem objevil vyhlídku, odkud jsem mohl pozorovat vzdálenou noru eastforkské smečky, kterou Murie studoval na konci 30. a na začátku 40. let. Poznal jsem alfa samici smečky i jejího druha, vlčího alfa samce, který ošklivě kulhal. Vídal jsem i ostatní alfy a další níže postavené dospělé samce ve smečce: jak se starají o mláďata u svého doupěte i jak loví karibu či se potýkají s medvědy grizzlyi, kteří pronikli příliš blízko k jejich doupěti. Jednou jsem byl svědkem toho, jak vlčata vystopovala svého spícího otce a skočila na něj, jako by chtěla napadnout kořist. Ten je jen dobromyslně setřásl a spal dál.

Během těchto let jsem se v podstatě živil jako námezdník. V Denali jsem strávil patnáct letních sezón a v zimě jsem pracoval v pouštních národních parcích, jako je Death Valley nebo v národním parku Joshua Tree v Kalifornii. V roce 1991 jsem přešel do národního parku Glacier a strávil tam tři léta. Třetí rok jsem pracoval v části parku zvané Polebridge – hlavní oblasti pro pozorování vlků. V Montaně i dalších západních státech byli vlci vybiti už dávno, ale koncem sedmdesátých let několik z nich překročilo hranice Alberty a usadilo se v severozápadní části Glacieru – šlo o první vlčí rekolonizaci na americkém západě. Kvůli hustým lesům se dali zahlédnout jen s obtížemi, toho léta jsem jich však spatřil řadu, včetně rodinky hrající si na louce.

V té době jsem byl požádán, abych sepsal knihu o vlcích. V Denali i Glacieru se mi je povedlo zahlédnout mnohokrát a přečetl jsem všechny knihy, které byly o vlcích napsány, včetně většiny vědeckých prací. Věděl jsem, že aktuálně nejožehavějším tématem v této oblasti bylo potenciální znovuvysazení vlků do Yellowstonského národního parku. Když byl roku 1872 Yellowstone vyčleněn jako první národní park na světě, nacházeli se v této oblasti přirozeně, avšak první strážci parku, jako téměř všichni ostatní v zemi, se tehdy domnívali, že jsou k ničemu. V roce 1926 vybili posledních pár vlků, kteří zde žili.

V rámci psaní své knihy jsem podnikl několik výprav do Yellowstonu. Hovořil jsem s biology a vedením Správy parku, abychom mohli potenciální reintrodukci vlků naplánovat. Patřili k nim John Varley, ředitel Yellowstonského centra pro zdroje, a Norm Bishop, dlouholetý strážce Yellowstonského parku, jenž se zabýval informační činností a staral se o kontakt s veřejností v komunitách poblíž parku. Mluvil jsem i s mnoha obhájci návratu vlků, jako jsou Hank Fischer od Obránců divoké zvěře či Renee Askinsová z Vlčího fondu. Vydal jsem se také do Heleny v Montaně, abych vyzpovídal Eda Bangse, biologa Amerického odboru pro ryby a divokou zvěř, který koordinoval vlčí rekolonizaci v Severních Skalistých horách. Zúčastnil jsem se tam tehdy oficiálního jednání ve prospěch vlčího návratu a hlasoval pro.

Na podzim roku 1993, kdy moje kniha Společnost vlků: Národní parky a válka o vlka vyšla, jsem byl již dobře obeznámen s návrhem na znovuvysazení vlků do Yellowstonu. Kromě toho jsem se kolem divokých vlků na Aljašce i Montaně pohyboval šestnáct let. To vše vedlo k tomu, že jsem se tedy na jaře roku 1994 vydal do Yellowstonu, abych zde začal pracovat jako vlčí velvyslanec.

Když jsem na začátku května dorazil do parku, setkal jsem se s Tomem Tankersleym a prošli jsme si plán, který dal pro tuto čerstvě vytvořenou pozici dohromady. Bydlet jsem měl ve vládním přívěsu na Tower Junction a měl jsem prezentovat vlčí programy napříč parkem, který se rozprostírá na ploše téměř devíti tisíc čtverečních kilometrů. Měl jsem už tehdy sestavenou sérii diapozitivů o vlcích a jejich potenciálním znovuvysazení do Yellowstonu. Besedy jsem pořádal každý týden v madisonském a bridgebayském kempu, příležitostně pak i v kempech Mammoth či Fishing Bridge. Přednášky jsme pořádali během hlavní turistické sezóny až do začátku září.

Vedle toho jsem každý den míval besedy v několika yellowstonských návštěvnických centrech. Ukazoval jsem záběry denalských vlků, které pořídil můj přítel Bob Landis během let, kdy jsem v Denali pracoval. Bob později natočil řadu dokumentárních filmů o divokých zvířatech pro televizní kanál National Geographic a pro pořad Nature pro stanici PBS, včetně mnoha filmů o vlcích v Yellowstonu. To léto jsme měli v plánu promítat Bobovy záběry na plátně, popsat chování vlků a poté hovořit o jejich možném návratu do Yellowstonu.

Většinu času jsem věnoval tzv. toulavým výkladům, jak je označovala Správa parků. Spočívaly v tom, že jsem chodil na místa, kde se shlukovaly největší davy, a neformálně hovořil s co největšími skupinkami lidí. Pouze malé procento návštěvníků se totiž účastní oficiálního programu Správy parku, bylo tedy třeba oslovit spousty dalších lidí, kteří nechodí na žádné z našich besed. Spíše než jako klasický farář jsem byl něco jako pouliční kazatel.

Na léto jsem si vypůjčil vlčí kožešinu a snažil se přijít na to, jak přilákat pozornost návštěvníků, abych jim pověděl o obnově vlčí populace. Pamatuji si, jak jsem poprvé zastavil na parkovišti u Tower Fall. Nasadil jsem si svůj klobouk strážce parku, zkontroloval uniformu, vytáhl vlčí kožešinu a vydal se směrem k davu. Ihned mě obklopil hlouček lidí a všichni se na kožešinu vyptávali.

Dal jsem dohromady řeč, ve které jsem během pár minut popsal, že vlci kdysi přirozeně v Yellowstonu žili, ale první strážcové je vybili. Správa parku si později uvědomila, jakou chybu udělala, a nyní doufali, že se jim je podaří do parku zase vrátit, a to prostřednictvím vlků, kteří měli být přivezeni z Kanady. Mluvil jsem k jednomu hloučku a poté jsem přecházel k dalším skupinkám; takhle jsem své sdělení dokázal dostat až ke třem stovkám lidí během hodiny. Většina z nich by nikdy na žádnou oficiální besedu nepřišla. Abych si svou práci trošku zpestřil, chodíval jsem s kožešinou i do obchodů se suvenýry a procházel se jejich uličkami. Stejně jako na parkovištích i zde se lidé sbíhali, aby se podívali, co to nesu. Po krátkém proslovu jsem poté vždy zamířil k další uličce.

V polovině léta jsme dostali zprávu, že Bruce Babbitt, tehdejší ministr vnitra[2] prezidenta Clintona, návrh na znovuvysazení vlků schválil. Tehdy jsem svůj proslov poupravil, abych mohl návštěvníky informovat, že vlky přivedeme zpět během nadcházející zimy. Na konci sezóny jsem odhadoval, že jsem o vlcích a obnově jejich populace v Yellowstonském parku promluvil s více než pětadvaceti tisíci návštěvníky.

To léto jsem dokončil práce na své druhé vlčí knize, Válka proti vlku: Americká kampaň za vyhlazení vlků. Jedná se o sbírku historických dokumentů z období kolonizace, ve které se snažím dobrat toho, kde se vlastně předsudky vůči vlkům vzaly a proč si Spojené státy předsevzaly, že vyhladí všechny vlky, a to včetně těch v národních parcích. Kniha nabídla také úryvky z některých ranějších děl, která začala vlky prezentovat v pozitivnějším světle, jako byl například Setonův Lobo, král údolí Currumpaw. Končí popisem tehdejších plánů na zavedení vlků zpět na sever Skalistých hor a taky na jihozápad USA. Požádal jsem vlčí biology a bojovníky za práva vlků, aby pro knihu sepsali nové články, a sám jsem pro ni dal dohromady několik nových esejí o revitalizaci vlčí populace a plánech na jejich navrácení do Yellowstonského parku. Válka proti vlku vyšla na jaře roku 1995.

Má práce vlčího velvyslance skončila v září, což byla tradičně doba, kdy návštěvnost parku uvadala. Tehdy na podzim jsem byl pozván na přednáškové turné po Irsku a Anglii. Opustil jsem tedy park, abych o vlcích a jejich návratu do Yellowstonu pohovořil v Belfastu, Londýně a několika dalších městech. Přednášel jsem i pro Královskou zoologickou společnost a několikrát mě také zpovídal rozhlas BBC. Program na reintrodukci vlků si začal získávat mezinárodní pozornost.

Ten podzim jsem se v myšlenkách hojně vracel k létu, které jsem v Yellowstonu strávil. Vzpomněl jsem si na komentář Henryho Davida Thoreaua, který vyrůstal v Massachusetts, jen pár kilometrů od místa, kde jsem vyrostl i já. Narodil se v roce 1817, příliš pozdě na to, aby spatřil vlky, zatímco se procházel lesy Nové Anglie. Ve svém deníkovém zápise z roku 1856 vyjadřuje smutek nad vyhubením vlků i dalších původních druhů v okolí. Cítil, že žije v krotkých a okleštěných končinách. Thoreau hovořil o zvucích i tónech přírodního světa, které se z jeho lesů vytratily, a truchlil nad tím, že musí žít v neúplné zemi. Sám řekl: „Jsem posluchačem koncertu, který postrádá tolik částí.“ Nejnápadnějším z oněch chybějících zvuků bylo vlčí vytí. V roce 1994 na tom byl Yellowstone stejně jako Massachusetts, Thoreaova rodná krajina. V parku panovalo nepřirozené ticho, ticho nepřerušované vlčím vytím. To ticho se však mělo brzy zlomit. Vlci se vraceli.

1 48, tj. bez Aljašky a Havaje (pozn. překl.).

2 Ministerstvo vnitra má v USA spíše pravomoci Ministerstva životního prostředí (pozn. překl.).

2
Vlci se vracejí do Yellowstonu

Po zámořském turné jsem se vrátil do Big Bendu na svou druhou zimní sezónu. Yellowstone tehdy na podzim najal dva vlčí biology, Mika Phillipse a Douga Smithe, aby znovuvysazení vlků koordinovali a aby na vlky po vypuštění dohlíželi. Mike, jediný biolog v zemi, který měl s vlčí rekolonizací praxi, byl jmenován vedoucím projektu. Pracoval předtím pro Americký odbor pro ryby a divokou zvěř jakožto koordinátor programu pro zavádění vlka rudohnědého a dohlížel na jeho navrácení do Severní Karolíny.

Doug strávil spoustu let pozorováním vlků u Hořejšího jezera v národním parku Isle Royale pod dohledem Rolfa Petersona z Technické univerzity v Michiganu. Později v rámci práce pro Americký odbor pro ryby a divokou zvěř zkoumal vlky v severní Minnesotě, a to pod vedením Davea Mecha, profesora Minnesotské univerzity. Dave pomáhal Durwardovi Allenovi z Purdueovy univerzity v roce 1958 zahájit studii vlků na Isle Royale, což byla nejdelší vlčí studie, jaká kdy byla provedena. V roce 1974 nad výzkumem převzal dohled Rolf. Práce s jedněmi z nejlepších vlčích biologů na světě, Davem a Rolfem, byla pro Dougha skvělou vizitkou. Mike s Dougem spolu navíc již dříve pracovali na Isle Royale, takže se znali.

V lednu 1995 jsem se vydal na další přednáškové turné, toho času v Ohiu. Shodou okolností probíhalo ve stejnou dobu, kdy měli vlci dorazit do Yellowstonu. Čtrnáct divokých vlků – členové tří smeček a jeden osamělý vlk – bylo odchyceno v Albertě, asi 550 mil severně od Yellowstonu. Do parku pak byli dopraveni v koňském přívěsu 12. ledna. Událost jsem sledoval v přímém přenosu CNN.

Když jsem tehdy do Big Bendu dorazil, dostal jsem od přátel v Yellowstonu podrobnější informace. Tyto tři smečky byly umístěny do samostatných aklimatizačních ohrad v severní části parku poblíž místa, kde jsem dříve přebýval, na Tower Junction. Jednalo se o oblast s hojným výskytem jelenů wapiti, primární kořisti původních yellowstonských vlků, stejně jako i smeček, jež nově dorazily z Alberty. Každá z ohrad zabírala plochu o rozloze zhruba 0,4 hektaru.

První dva odchycení vlci byli matka a její vlče-samička ze smečky označované McLeod. Jiné vlče-samička ze stejné rodiny bylo nedávno zastřeleno a všichni ostatní členové smečky, včetně alfa samce, byli pravděpodobně mrtví, zabiti lovci či trapery. Kromě matky (vlčice 9) a její malé dcery (vlčice 7) nebyli známí další přeživší. Umístili je do ohrady v lamarském údolí za Yellowstonským centrem. Jelikož smečka neměla chovného samce, byl do ohrady umístěn taky jeden osamělý vlk odchycený v Albertě. Dostal číslo 10. Skupince začali říkat smečka od Rose Creek[3].

Smečka popsaná v úvodu skončila v ohradě šest mil na východ od Tower Junction a vešla ve známost jako smečka od Crystal Creek[4]. Alfa pár (samici s číslem 5 a samce s číslem 4) a jejich čtyři vlčata (samce) zachytil televizní štáb, když strážci a další zaměstnanci parku vykládali kovové klece z náklaďáku a na saních tažených mulami je odváželi nahoru k ohradě. Mezi mláďaty bylo i šedě zbarvené vlče s číslem 8, o němž jsem psal v úvodu. Se svými 33 kilogramy bylo nejmenší ze čtyř bratrů i ze všech čtrnácti vlků přivezených z Kanady. Bylo posledním ze své smečky, kdo byl odchycen. Chybělo málo a mohlo být ponecháno napospas. Pět členů smečky od Soda Butte, v Kanadě známé jako Berlandská smečka, skončilo v ohradě v lamarském údolí, východně od Yellowstonského centra.

JELIKOŽ SE VŮČI VLKŮM objevily výhružky smrtí, čtyřiadvacet hodin denně je ve výbězích hlídali ozbrojení rangeři. Tihle strážcové zákona, kteří se během dlouhých wyomingských zimních nocí brodili hlubokým sněhem při teplotách pod bodem mrazu, jsou opomenutými hrdiny tohoto příběhu. Díky jejich obětavému nasazení nedošli žádní vlci ve výbězích k újmě.

Během desetitýdenní aklimatizace přinášeli zaměstnanci Správy parku dvakrát do týdne vlkům do ohrad těla jelenů, jelenů wapiti či bizonů. Většinou šlo o zvířata, jež zahynula při nehodách na nedalekých dálnicích. Aby divocí vlci uspokojili své energetické nároky, potřebují v zimě v průměru 4,5 kg masa denně. Pro šest vlků v crystalcreekské ohradě to tedy znamenalo víc než 180 kg masa týdně.

21. března v 16:15 Mike Phillips a Steve Fritts z Amerického odboru pro ryby a divokou zvěř otevřeli vrata ohrady crystalcreekské smečky a rychle ustoupili zpět k cestě. Všichni očekávali, že si vlci otevřených vrat všimnou a okamžitě vyběhnou. Zůstali však uvnitř. Byla tam jen jedna jediná vrata, a protože lidé do výběhu vždy vstupovali skrz ně, vlci se k nim patrně báli přiblížit.

23. BŘEZNA VYSTŘÍHALI BIOLOGOVÉ otvor v plotu (řádný kus od brány) a vedle něj položili mrtvého jelena. Následujícího dne monitorovací zařízení ukázalo, že vlci dírou prolezli směrem k tělu, po nakrmení se však vrátili zpět do ohrady. Členové smečky stále nezjistili, že mohou svobodně odejít. 30. března pět ze šesti vlků ohradu natrvalo opustilo a další den se k nim připojil poslední z nich. Trvalo to deset dní, ale ještě před začátkem dubna se již všichni volně potulovali Yellowstonem.

Zaměstnanci Správy parků, návštěvníci parku i místní obyvatelé mohli nyní pravidelně vídat, jak vlci od Crystal Creek prozkoumávají terén kolem ohrady. Často se dali spatřit i při hře, což bylo znamení, že jsou ve svém novém domově spokojení. Poprvé za šedesát devět let tak mohl člověk v Yellowstonu vidět volně se potulující vlčí smečku. Další čtyři týdny setrvávala rodina poblíž ohrady a živila se mršinami jelenů wapiti, kteří zemřeli v zimě, i těmi, které sama ulovila.

TŘI VLCI OD ROSE CREEK však prožívali odlišný příběh. Vlk 10 ohradu opustil 22. března, brzy po jejím otevření. S jeho pětapadesáti kily se jednalo o nadprůměrně velkého jedince. Byl to první kanadský vlk, jenž z ohrady vyšel na svobodu. Obě samice, stejně jako vlci od Crystal Creek, s odchodem váhaly; zdálo se, že matka-vlčice má z otevřených vrat strach a odmítá se k nim přiblížit. Tehdy jsme to ještě netušili, ale byla březí – během pobytu v ohradě si mezi sebou s vlčím samcem vypěstovali pouto.

Samec setrvával těsně u ohrady. Z jeho pohledu to muselo být dost nebezpečné, neboť tušil, že jde o oblast s nejpravděpodobnějším výskytem lidí. Věrně však vyčkával, až jeho nová družka spolu se svou dcerkou vyrazí ven. Bylo to, jako by někdo, kdo právě utekl z vězení, čekal poblíž, až na svobodu vyjdou i jeho přátelé, bez ohledu na nedaleké vězeňské hlídky a vysokou pravděpodobnost, že bude opět chycen.

23. března biologové vyšplhali nahoru k ohradě rosecreekské smečky s úmyslem vyříznout otvor na zadní straně plotu, jako to udělali u předchozího výběhu. Jenomže zatímco se blížili k místu, viditelnost jim drasticky zhoršovala sněhová vánice. V blízkosti ohrady zaslechla skupinka vytí a vtom spatřila, jak na ně zírá desítka. Stál ani ne padesát metrů od nich. Nechtěli jej rušit, otočili se a rychle se vydali zpátky dolů po stezce. Samec je následoval. Vyprovázel je od své nové rodiny a bez ustání vyl. K ohradě se vrátil teprve, když byla skupina z dohledu. Někdy během dalších dvou dnů opustily ohradu vlčí matka a její dcera. Všichni tři rosecreekští vlci se tak začali potulovat po okolí.

27. března byla v plotu ve třetí ohradě vystřihnuta díra a pět vlků od Soda Butte jí později toho dne přešlo k mrtvole jelena ležící opodál. Stejně jako vlci od Crystal Creek i oni se nejdříve do ohrady vrátili, po dvou dnech ji však opustili nadobro.

Všech čtrnáct vlků z Alberty nyní prozkoumávalo nový kraj, který se měl stát jejich domovem. Rekolonizační tým úspěšně uskutečnil plán na přivedení vlků zpět do Yellowstonu. Navrátit parku původní podobu – včetně zvuků vlčího vytí – bylo teď už jen na vlcích samotných.

3 Rose Creek (neboli Růžový potok), jeden z potoků protékajících Yellowstonem (pozn. překl.).

4 Crystal Creek (neboli Křišťálový potok), další z potoků, jenž protéká Yellowstonem (pozn. překl.).

3
Jak jsem poprvé spatřil vlka

Na začátku května 1995 jsem zakončil svoji práci v Big Bendu a vyrazil na sever k Yellowstonu. Mým cílem pro nadcházející léto bylo spatřit alespoň jednoho z nově vypuštěných vlků. Věděl jsem, že smečky, které byly do parku přivezeny, byly odchyceny v oblastech, kde hojně působí lovci i trapeři. Ročně tam lidským přičiněním umíralo až čtyřicet procent vlků. Šelmy tedy měly dobrý důvod se lidí bát a vyhýbat se jim. Doufal jsem, že pokud se budu často vydávat do divočiny a do zastrčenějších oblastí, poštěstí se mi vlka zahlédnout. Opět jsem měl bydlet na Tower Junction, pár mil od místa, kde byli vypuštěni vlci od Crystal Creek, což mi poskytlo lepší šance nějakého spatřit.

Navečer 12. května jsem dorazil k severovýchodnímu vstupu do parku a zamířil na západ směrem k lamarskému údolí. Všiml jsem si, že u cesty parkuje Bob Landis, dokumentarista zabývající se divokou zvěří, jehož jsem znal už z Denali. Pověděl mi, že se mu zrovna podařilo na kameru zachytit šest crystalcreekských vlků, ale že těsně před mým příjezdem vklouzli zpět mezi stromy. Minuli jsme se o pár minut. Tak jako tak jsem se je pokoušel najít. Zklamaně jsem pak zamířil zpátky na Tower a nastěhoval se do svého přívěsu v domnění, že jsem promarnil svoji jedinou šanci na to spatřit ten rok vlka.

Následujícího rána jsem vstal brzy a vydal se do oblasti asi deset mil východně od Lamaru. Když jsem pak kolem šesté ráno dorazil, celou smečku od Crystal Creek jsem měl přímo na očích, asi půl míle na jih od silnice. Spatřil jsem černého alfu, bělavou alfa samici a jejich čtyři mladé, asi roční, samce. Nejmenší vlk ve smečce, „šedivák“, mezi nimi vyčníval. Šedivákova matná srst ostře kontrastovala s elegantními kabátky jeho tří větších černých bratrů. To léto bylo mým cílem spatřit vlka, byť jen jednoho, a najednou se mi jich hned první „celý“ den v parku ukázalo rovnou šest a já mohl pozorovat jejich toulky lamarským údolím.

Jak jsem tak smečku sledoval, zastavilo se u mě několik lidí a začalo se vyptávat, na co se to dívám. Měl jsem stejný pozorovací dalekohled, jaký jsem již dříve používal k pozorování eastforkských vlků v Denali, a nechal jsem návštěvníky, aby se přes něj na smečku v dálce podívali. Jakmile ji spatřili, jejich tváře se rozzářily radostí i vzrušením. Posléze za mnou přišli další lidé a já jim všem pomohl smečku zaměřit. Většina návštěvníků se vyjadřovala k překrásné alfa samici, majestátnímu vzezření velkého alfa samce a nádherným kabátkům tří černých ročků. O malém šedém vlkovi s číslem 8 však nikdo neřekl nic.

Alfa samice, vlčice 5, označila místo se starou mršinou jelena wapiti krátkým vymočením v podřepu a lehce rozhrabala zem zadníma nohama. Když odcházela, objevil se alfa samec, vlk 4, a se zdviženou nohou se vymočil nad jejím pachovým znamením a také zem lehce oběma zadníma nohama rozdrásal. Vlci mají mezi prsty pachové žlázy, takže rozrytí půdy dokáže označení jejich teritoria zvýraznit. Jakýkoli nově příchozí vlk nyní pochopí, že území bylo označeno alfa párem. Vlci od Crystal Creek prohlásili údolí Lamar za své.

Samice kráčela v čele smečky a dalších pět členů ji následovalo. Jak jsem se měl brzy dozvědět, většinu rozhodnutí, jako je výběr směru další pouti, činí právě alfa samice a zbytek smečky, včetně alfa samce, se musí podřídit. Skupina se přiblížila k velkému stádu bizonů. Několik z nich zpozorovalo blížící se vlky, ale nijak je to neznepokojilo. Dospělý samec bizona může vážit až devět set a samice až čtyři sta padesát kilogramů. Ačkoli se hmotnost dospělých vlků průměrně pohybuje kolem pětačtyřiceti kil, bizoni bývají desetkrát až dvacetkrát těžší. Většina bizonů se ani neobtěžovala přerušit pasení. Co se alf týkalo, ani ony nejevily o bizony zájem a vlčí smečka pokračovala dál.

Později jsem si uvědomil, že v oblasti, odkud vlci pocházeli, žádní bizoni nežijí. V Albertě se vlci od Crystal Creek živili lovem jelenů wapiti a dalších jeleních druhů. Když mláďata začnou dospělé doprovázet na lovu, učí se sledováním starších členů smečky, jaká lovná zvířata stopovat. V domovině alfa vlků měla večeře podobu wapiti nebo jiného druhu jelena. Biologové to nazývají předobrazem lovné zvěři. Vlci na nových územích poté vyhledávají zvířata, která podle předchozích zkušeností vyhodnotí jako vhodnou kořist. S představou kořisti crystalcreekských alf se bizon zatím neshodoval.

Na rozdíl od svých rodičů byli čtyři ročci na nový druh zvědaví, a tak se po stopách mohutného zvířete, jež kráčelo ke svému stádu, vydali. Brzy nato se mladý černý vlk, jenž ostatní vedl, ocitl ani ne patnáct metrů od něj. Obrovský bizon se zastavil a ohlédl se na blížící se vlky. Ti se na chvilku zarazili, ale tři z nich, včetně menšího vlka s šedým zbarvením, se vmžiku rozhodli pokračovat vpřed. Osamělý bizon kráčel dál a brzy se připojil k druhému. Tři ročci zatím klusali ke stádu. Několik bizonů vzhlédlo. Bratři se zastavili a začali pobíhat kolem, váhali, jestli mají jít dál – nyní je pozorovalo několik velkých býložravců. Alfa pár upřeně sledoval ročky i stádo. Bizon, který stál vepředu, se najednou rozeběhl. Všichni čtyři mladí vlci se zjevně polekali, otočili se a vyrazili zpět k rodičům.

Smečka se přeskupila a pokračovala v cestě. Alfy brzy objevily stádo asi sto padesáti jelenů wapiti. Ti se dokonale shodovali s jejich předobrazem lovné zvěře. Laň jelena wapiti dosahuje váhy takřka dvou set třiceti kil a samec téměř tří set dvaceti. Váhově tedy vlka podstatně převyšují, avšak pro smečku se jedná o rozumnější cíl, než je bizon. Jeden z jelenů se dal na útěk, nicméně vlci jej nepronásledovali. Místo toho postupovali pomalu kupředu. Jelen se zastavil a ohlédl se na smečku, pak popošel směrem k ní. Jelikož vlci byli v parku teprve asi šest týdnů, jeleni se pravděpodobně stále pokoušeli přijít na to, jak velké nebezpečí vlastně představují a jak na ně správně reagovat.

Jak jsem tak interakce vlků s jeleny wapiti pozoroval, všiml jsem si, že dospělý a průměrně zdravý wapiti dokáže těmto šelmám snadno uniknout. Wapiti dokáže vyvinout rychlost až 75 km/h, zatímco vlk „pouze“ 56 km/h. Jen pro srovnání: olympijský vítěz Usain Bolt je v závodě na 100 metrů schopen běžet průměrnou rychlostí 37 km/h. Kdyby si s jelenem wapiti a vlkem dal závod ve sprintu, doběhl by poslední. Starší a zkušení vlci zbytečně neztrácejí energii pronásledováním zdravých a silných wapiti – šance na to, že se jim podaří taková zvířata dostihnout, je příliš malá. Alfy se tedy pohnuly dál a ročci se vrátili zpátky k nim. Brzy se mi ztratili v lese.

To ráno jsem se poučil. Slunce v té době vycházelo kolem 5:45 hodin, ale už kolem 5:15 bylo dost světla na to, aby se vlci dali zahlédnout. Jelikož jsem na parkoviště dorazil v 6:00, přišel jsem o pětačtyřicet minut času, kdy jsem potenciálně mohl vlky sledovat. Tehdy jsem si slíbil, že budu vstávat dřív, zhruba ve 4:00, abych měl dostatek času najíst se, nachystat a vyrazit od Toweru k Lamaru (vzdálenému asi 15 minut jízdy) a dorazit tak spolu s prvním světlem. Nechtěl jsem o něco přijít jen kvůli tomu, že zaspím.

Následující tři rána jsem vlky nezahlédl, ale navečer 16. května, zatímco jsem hledal smečku, jsem spatřil grizzlyho a orla bělohlavého. Na jedno místo na louce pak znepokojeně zíralo stádo jelenů wapiti. Otočil jsem dalekohled oním směrem a na místo se zaměřil. Nejprve jsem nic neviděl, ale po nějaké chvíli se tam objevil černý roček. Tento „úlovek“ mě naučil věnovat pozornost tomu, když skupina lovné zvěři něco cíleně pozoruje.

Toho večera jsem spatřil tři zvířata, která byla v té době na seznamu ohrožených druhů; medvěda grizzlyho, orla bělohlavého i vlka. Ani orel, ani medvěd vlkovi nevěnovali pozornost, ale později jsem na vlastní kůži poznal, jak ohromně vlčí návrat oběma těmto druhům prospěl. Medvěd i orel se řadí mezi mrchožrouty a my si v průběhu času uvědomili, že k nárůstu yellowstonských grizzlyů v nadcházejících letech došlo částečně i díky masu, které „zdarma“ získávali díky vlčím úlovkům.

Během prvních týdnů jsem se často zastavoval na centrále parku v Mammoth Hot Springs, kde měli své kanceláře Mike Phillips i Doug Smith. Spřátelili jsme se a já je začal informovat o svých setkáních s vlky v lamarském údolí. Program se v té době oficiálně nazýval Projekt vlčí rekolonizace, ale všichni název brzy začali zkracovat na Vlčí projekt. Pojmenování se vžilo a používá se dodnes.

V DOBĚ, KDY JSEM JÁ prožíval svá raná setkání s vlky od Crystal Creek, rosecreekská smečka žila jinými velkými příběhy. Trio od Rose Creek strávilo svůj první týden na svobodě prozkoumáváním okolí místa, kde byli vypuštěni, asi pět mil východně od ohrady crystalcreekské smečky. Roční samice s číslem 7 se poté odtrhla od svých dospělých druhů. Sama se vypracovala na špičkového lovce a začala lovit jeleny wapiti. Další rok se k ní připojil vlk 2, jeden z černých bratří smečky od Crystal Creek, a spolu pak utvořili Leopoldovu smečku. Pozorováním tohoto páru jsem později strávil bezpočet hodin.

Poté, co se od rosecreekských odpojila mladá samice, se zbývající dvojice přesunula na východ a později na severovýchod. Skončili za hranicemi parku poblíž města Red Lodge v Montaně, pětapadesát mil od své ohrady. Alfa samice devítka se blížila ke konci těhotenství a postupně začala omezovat pohyb. 24. dubna 1995 podnikl Mike Phillips sledovací let a spatřil pár pohromadě v Custerově národním lese. Alfa samec později toho dne opustil okolí doupěte a vydal se na lov.

O dva dny později podnikl sledovací let Doug Smith a ve stejné oblasti zachytil signál samice, nikoli však samce. Pokusil se tedy oblast obkroužit. Když jej konečně zachytil, signál takřka skomíral, což naznačovalo, že desítka je pravděpodobně po smrti. Vlčí obojky mají snímač pohybu; nedetekují-li pohyb po dobu čtyř hodin, počet pípnutí za minutu se zdvojnásobí. Později se našlo i vlkovo tělo: ze zabití zvířete chráněného zákonem o ohrožených druzích byl usvědčen Chad McKittrick z Red Lodge, jenž poté strávil nějaký čas ve vazbě. McKittrick desítku zastřelil 24. dubna.

V den úmrtí svého druha vrhla vlčice s číslem 9 devět mláďat, a to na soukromém pozemku, pět mil od místa, kde byl zabit desítka. Joe Fontaine z Odboru pro ryby a divokou zvěř o deset dní později objevil vlčí noru a potvrdil přítomnost vlčat. Napočítal jich sedm. Jejich doupětem byla pouze mělká prohlubeň pod stromem. V oblasti jsme pohodili zabitou zvěř, abychom nové matce a jejím vlčatům pomohli přežít. Novorozená vlčata nedokážou regulovat svoji teplotu, a aby se zahřála, musí se tulit ke své matce. Pokud by samice nutně potřebovala jídlo a vydala by se na lov, vlčata by mohla zemřít na podchlazení ještě před jejím návratem.

Vzhledem k tomu, že doupě bylo jen čtyři míle od centra Red Lodge, Mike i Doug se rozhodli matku s vlčaty znovu vyhledat a přesunout zpět do jejich původní ohrady. 18. května Carter Niemeyer z Odboru pro ryby a divokou zvěř tedy devítku podruhé odchytil – pomocí polstrované nášlapné pasti a trusu alfa samce získaného z rosecreekské ohrady. Poté se skupinka jala hledat vlčata.

Ze sledovacích letů Doug věděl, že devítka svůj vrh přesunula na nové místo. Joe se tedy po svých vydal do kopce k novému doupěti. Slabě zavyl v naději, že vlčata budou mít zato, že se blíží jejich matka. Odpovědí mu bylo zakňučení. Podíval se po zdroji onoho zvuku a zahlédl skupinku mláďat. Všechna se dala na útěk, až na jedno, které necouvlo a chvilku ho pozorovalo, než se vydalo za ostatními do jeskyňky zasazené v hromadě kamenné suti.

Útlý Doug se natáhl a svými dlouhými pažemi nahmatal tři týdny stará vlčata, která pak jedno po druhém vylovil z doupěte. Bylo jich sedm. Sedm jich napočítali už dříve, Doug však tušil, že by se tam mohlo skrývat ještě jedno, vzal tedy klacek a noru prošťouchnul. Pak nahmatal něco měkkého. Vytáhl klacek a na jeho špičce našel chomáček chlupů, což naznačovalo, že by na druhém konci nory opravdu mohlo být další mládě. Bylo však příliš daleko na to, aby ho Doug dokázal vytáhnout rukou, a tak vzal kleště a natáhl se, jak jen to šlo. Kleště se kolem něčeho sevřely. Avšak zatímco to Doug tahal ven, to „něco“ se bránilo. Šlo o osmé vlče, černého samečka.

Mark Johnson, hlavní veterinář projektu, prohlédl prvních sedm mláďat (čtyři samičky a tři samce) a prohlásil je za zdravá. Osmé vlče, to, které se Dougovi bránilo, na tom bylo také dobře. Díky rokům veterinární praxe a práce s divokými vlky je Mark schopen velmi zkušeně identifikovat jednotlivé psy a vlky i v jejich dospělosti. Později se mi svěřil s domněnkou, že osmé vlče byl ve skutečnosti vlk 21, nejslavnější vlčí samec v dějinách Yellowstonu. V dospělosti mohl jednadvacítka vážit odhadem 59 kilogramů, ale tehdy, ve věku pouhých čtyřiadvaceti dní, měl jen něco málo přes dvě kila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzestup vlka 8.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.