Alena Ježková

Ruce houslisty

Ilustrace

Michaela Kukovičová

Věnováno Petrovi Wagnerovi.

Kniha vyšla s podporou Ministerstva kultury ČR.

Copyright © Alena Ježková, 2021

Illustrations © Michaela Kukovičová, 2021

Design © Belavenir, 2021

Copyright © Nakladatelství Práh s.r.o., 2021

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-921-6

Vánoční mír

Rozednívá se. Denní světlo se plíží nad zemí nikoho, která se rozkládá mezi zákopy a kotouči ostnatých drátů. V širokém pruhu země vyvstávají ze šera torza spálených stromů a zubaté obrysy trosek, černají se hluboké krátery od granátů a dělostřelecké palby. A všude mrtví, ztuhlí v pitoreskních pozicích a s tvářemi pokrytými jinovatkou.

Některá těla tam leží už dlouho. Dokud nepřišel mráz, smrad rozkládajících se mrtvol byl všudypřítomný. Pach smrti. Nasákne do všeho, do šatů, do jídla. Kdekoli jsou těla, jsou také krysy, velké a tlusté, a je jasné, čím se tak vykrmily. Neustále pobíhají zákopy a vojáci se je snaží střílet, mlátit, honit, cokoli, ale na jejich množství to není znát.

Zákopy jsou nejvíc skličující místo na světě, pomyslí si Herbert Schiller.

Opírá se o výdřevu zákopu, těžké boty zabořené v blátě, tělo na-pjaté. Dalekohledem ostří na nepřátelskou linii vzdálenou sto padesát metrů. Snaží se v tom kalném šeru zaznamenat nějaké pohyby, jež by dávaly tušit úmysly nepřítele. Zatím není slyšet hovor ani povely, které k nim jindy běžně doléhají.

Walter vedle něj v podřepu kouří cigaretu. Ostatní podupávají v úzkém a hlubokém zákopu tu a tam osvětleném petrolejkou nebo svíčkou, od štětinatých úst se jim kouří mrazem, tichounce se baví, upravují si špinavé obvazy a zablácené uniformy a do zblbnutí čistí zbraně.

„Britové vyspávají,“ řekne Walter a vyplivne zrníčko tabáku. „Takhle brzy ráno nikdy neútočí.“ Zmrzlé ruce v bezprstých rukavicích si tře o sebe.

„Herr Leutnant!“ Walter se vymrští a zasalutuje.

Vždy dokonale upravený poručík Draxler znechuceně mávne rukou a obrátí se k Herbertovi. „Co vidíte, vojáku?“

„Žádný pohyb, pane poručíku. U Britů je klid.“

„Dobře. Velmi dobře. Ale musíme být připraveni na útok v každé minutě naší služby. Klid v řadách nepřítele může znamenat také soustředění před útokem.“

„A my? Půjdeme dnes do útoku, Herr Leutnant?“

„Žádný rozkaz z velitelství nepřišel. Počítám, že dnešek by mohl proběhnout bez větších akcí. Vzhledem k tomu, co je dnes za den…“

Všichni vědí, co je za den.

Už včera obdrželi mimořádné příděly jídla a rumu, každý dostal dýmku jako dar od samotného císaře Viléma a důstojníci krabici doutníků. Zásobovači dovezli vojákům stovky malých jedlí, aby jimi mohli ozdobit ošetřovny a jídelny a štáby. Dokonce i do zákopů jich pár dopravili, vždyť Němci se považují za hrdé vynálezce vánočního stromu a tradicemi se ve válce nešetří.

Všichni vojáci vědí, co je za den. Ale skoro nikdo z nich nepředpokládal, že Štědrý večer roku 1914 stráví na frontě. Tahle válka bude rychlá, slibovali jim v srpnu při odvodu, a titulní strany rakouských a německých novin přinášely články o rychlém a slavném
vítězství. Za pár týdnů poženeme Francouze až za Paříž a Brity za kanál La Manche, ještě rádi budou zdrhat sami! Vůdci, generálové, důstojníci a celé miliony mladých mužů šli do války s fanatickým nadšením a přesvědčením, že se záhy vrátí pokryti válečnou slávou jako hrdinové z legendárních příběhů. Jenže plán bleskové války, jakou připravil německý štáb, nevyšel.

Válka se brzy rozdělila na dvě fronty. Na východní frontě bojovalo Rakousko-Uhersko a Německo s Ruskem, na západní Němci s Francouzi a Brity.

Francouzům se podařilo odrazit rychlý útok Němců na území neutrální Belgie v okolí města Ypry, kde se v polovině září 1914 fronta úplně zastavila. Obě strany se marně pokoušely o rozhodující průlom. Po šesti měsících válka na západní frontě vykreslila pevné linie osazené zákopy, v nichž se ta vybájená vítězství špinila krví a blátem, až se nakonec rozplynula. Nyní se armády obou znepřátelených stran těžkopádně pohybovaly jen o pár kilometrů tam a zase zpátky.

Proto teď Herbert Schiller ze zákopu ostřil na nepřítele, místo aby doma v Drážďanech přinesl z komory sladce vonící Stollen na sváteční stůl, který prostřela jeho žena Greta. Vánoční štólu plnou mandlí a sušeného ovoce si v jejich pekařství každoročně objednávali i ze vzdálených čtvrtí. Ta, kterou Herbert obřadně pekl pro svou rodinu, byla samozřejmě nejskvělejší ze všech.

„Hej,“ zašeptal Herbert a strčil loktem do Waltera. „Támhle je Der Titan a vůbec se nekryje!“

Po měsících strávených v zákopech už své protivníky dobře znali. Dvoumetrovému Britovi kdosi z německých vojáků přidělil žertovnou přezdívku Der Titan, obr.

„Tak mu tam pošlu upřímný pozdrav,“ zachechtal se Walter a zvedl pušku. Než stihl zamířit, Brit zmizel.

Herbert odložil dalekohled. Jestli dnes půjdou do útoku… Žaludek se mu sevřel. Pár útoků už přežil a věděl, že pravděpodobnost přežít další se tím snižuje.

Britský poručík Frank Johnson popíjel horký čaj. Pitnou vodu jim do zákopů nosili ve dvoulitrových kanystrech od benzínu, takže čaj nasákl jeho odpornou chutí. Po měsících na frontě se Frank Johnson odhodlal napsat své ženě obsáhlejší dopis. Dosud se spokojil s lístky a stručným konstatováním, že je naživu a má se dobře. Protože všechno, co zažíval, bylo tak děsivé, že tím Elisabeth a děti nedokázal zatížit. Ostatně by to ani neprošlo vojenskou cenzurou.

Dear Elisabeth, my beloved wife,

doufám, že jste doma všichni zdrávi. Též…

Poručík Johnson zaváhal. Pohlédl na svou levou paži, kterou pod zateplenou uniformou a sepranou košilí kryl obvaz. Čistý průstřel, říkal zdravotník. Ruka bolí, ale rána se snad bude dobře hojit.

…jsem dosud zdráv, thank God. Dostal jsem Tvé dopisy a jsem rád, že je na farmě všechno v pořádku. Promiň, že jsem nepsal víc. Dopis jsem myslím psal naposledy ještě z našich kasáren, a to už je dlouhý čas. Z výcviku jsme se přesunuli do Francie, jak víš z lístků, které jsi ode mne snad obdržela. Věděla jsi, že z Doveru do Calais je to lodí jen 24 mil? Francií jsme pak pochodovali ještě několik dní vstříc frontě, lidé vybíhali z domů a dávali nám květiny, baguettes i lahve vína.

Frank Johnson přestal psát.

Vzpomínky mu běžely hlavou. Potom jsme už procházeli zcela zničenými vesnicemi a městy, všude jen rozvaliny, trosky, mrtvá zvířata, potulní psi, žádní lidé. Střelba byla slyšet čím dál víc. To už jsme byli v Belgii. Krajina rozrytá výbuchy, spálená země. Zůstali jsme v týle pár mil od zákopů. Ptali jsme se veteránů, kteří se vraceli z první linie, jaké to tam je. Odpověď byla vždy stejná. Bloody awful, mate. Strašné, kamaráde.

Drahá Elisabeth, vím, že bys ráda věděla, jak teď žiju.

Kde žiju. Kde zítra možná ještě budu naživu, pomyslel si poručík Johnson trpce.

Před pár týdny jsme šli do prvního útoku. Kapitán k nám měl řeč, jací jsme hrdinové a že nás sleduje celá Anglie. Nejprve začalo bombardování. Stovky a stovky záblesků ze střelby, třaskání, dusivý štiplavý dým. Celou noc jsme čekali na signál k útoku. Tisíc našich děl se mačkalo jen dvě míle za námi. Hvízdající střely létaly tak metr dva nad našimi hlavami. Od Němců to létalo z druhé strany. Ve vzduchu bylo samotné peklo, a stejné peklo bylo i v naší hlavě. I když střela vybuchla padesát metrů daleko, čtvrtkilová střepina rozpáleného železa často zalétla až k nám. Někteří muži brečí a křičí hrůzou a seržant Moore řve: „Zastřelte je, podrývají morálku!“ Smrti se nebojím. Ale děsí mne, že bych přišel o ruku nebo nohu.

Jakmile se rozednilo, dostali jsme příděl rumu, kolik kdo chtěl. Přišel povel nasadit bajonety. Pak jsme vyrazili ze zákopu do útoku. Kolem létaly bomby a dopadaly na zem v obrovských gejzírech hlíny. Sotva jsem udělal krok, muži vedle mne střela roztříštila trup. Poprvé jsem viděl lidi rozmetané na krvavé cáry. Neběželi jsme, kráčeli jsme vstříc palbě s napřaženými zbraněmi zvláštně klidní. Strach jsme už neměli. Spustilo na nás patnáct dvacet německých kulometů. Muži padali k zemi jak podťatí. Přes cestu mi přeběhl zajíc s očima vytřeštěnýma strachem, ale nebyl vyděšený víc než já. Dva Skoti přede mnou se zhroutili v jediný okamžik po zásazích do hlavy a hrudi. Něco mě zasáhlo do ruky, ucítil jsem náraz, ale ne bolest, tak jsem šel dál. Člověk nepřemýšlel, prostě šel, dokud ho nějaká střela nezastavila.

První vlna mužů celá padla. Zůstali ležet buď mrtví, nebo ranění. Mrtvých tam bylo tolik, že se jim člověk nemohl vyhnout a musel po nich šlapat. Před německým zákopem jsme zastavili kvůli kotoučům ostnatého drátu a kulometům, které byly asi o šedesát yardů dál. Zasahovaly nás kulky, shůry padaly šrapnely. Voják napravo ode mne dostal plný zásah a ve vteřině přišel o hlavu. Nešlo přemýšlet, rozum se ztratil. Nedíváš se, ale vidíš. Neposloucháš, ale slyšíš. Nos plný výparů krve a smrti. Tlaková vlna jednoho výbuchu mě odhodila asi deset metrů. Kolem zoufalý řev a nářek raněných. Roztrhaná těla, ruce a nohy se válely všude.

Svalil jsem se do velkého kráteru, kde jsem přečkal nejsilnější bombardování. Pak jsem viděl, jak Němci v zákopech povstali a pálili po nás. Kulky zasahovaly zadní stranu kráteru, neustále pršely jako železný déšť. Seržant Moore spadl ke mně do jámy už mrtvý, střela mu prošla okem. Na vrcholu zákopu stál Němec a házel bomby. Tak jsem ho zastřelil. Slyšel jsem kapitána, jak volá, ať jdeme kupředu. Podařilo se mi podlézt ostnatý drát a najednou jsme byli na německé straně. „Come on, boys, pořádně jim zavařte!“ řval náš kapitán.

Rozběhli jsme se k zákopu se zuřivou radostí, že to můžeme nandat těm parchantům, co zabíjejí naše friends. Házeli jsme granáty a bajonety útočili na Němce, kteří se po kolenou hrabali ze zákopu. Stříleli jsme a bodali do všeho, co se pohnulo.

Nakonec jsme dostali asi všechny Němce, kteří v tom zákopu byli.

Do týlu se nás vracelo sotva sto z osmi set. Belhali jsme se, klopýtali, ploužili se, ranění se podpírali navzájem. Skotská kapela nám pochodovým krokem vyšla naproti a vesele vyhrávala. Oslavovali nás jako hrdiny. Kamarádi byli pyšní, že obstáli ve své první bitvě. Já ne. Cítil jsem, že ve mně navždy něco odumřelo. Jako bych zůstal člověkem už jen napůl…

Frank Johnson si špinavou rukou utřel slzy. Pak špačkem tužky připsal do dopisu:

Nyní se nacházíme na území Belgie a držíme linii. Bojujeme a věříme přitom v naše slavné vítězství. Mám se dobře. Neměj o mě obavy. Blíží se vánoční svátky, také my zde chystáme jednoduchou oslavu. V těchto dnech na vás všechny obzvlášť vzpomínám.

Víc napsat nezvládl. Složil psaní a uložil jej do náprsní kapsy s odhodláním, že později ještě něco dopíše.

Toho svátečního prosincového dne byla dělostřelecká palba slabá a postupně utichla úplně. Až na vzájemné ostřelování ze zákopů, které připomínalo spíš škádlení, na obou stranách vládl klid.

V německém zákopu si každý, kdo zrovna nebyl na stráži, zalezl do nějakého kouta, kde mohl být sám. Nikomu nebylo do řeči. Vojáci si ustlali na pytlích s pískem a pokoušeli se spát. Jiní psali dopisy rodinám, oči zarudlé vzpomínkami, nebo si mlčky prohlíželi pomačkané fotografie svých blízkých, největší cennost, jakou s sebou měli. Za ty měsíce si o svých rodinách, dětech, matkách a sourozencích vzájemně řekli už všechno. V četě Herberta Schillera byli sedláci, továrenští dělníci, jeden učitel a spousta osmnáctiletých Jungs, kteří ještě před rokem seděli ve školních lavicích. Herbertovi bylo čtyřiadvacet, měl své pekařství a ženu a připadal si mezi nimi jako starý mazák.

Pozdě odpoledne se Walter vyhrabal zpod svého kabátu a promnul si oči. Rozhlédl se po ztichlém zákopu a zahalekal. „No tak, Kameraden! Naši doma na nás myslí, mají nás za hrdiny, a my tu fňukáme jak staré báby jen proto, že jsou Vánoce? Hej, pošlete sem ty stromky, trochu si to tady přizdobíme. A otevřete pár flašek rumu, ať nám to jde od ruky.“

Walter byl v civilu učitel. Měl u ostatních velkou autoritu, nejen pro své vědomosti a ochotu, s jakou radil při psaní dopisů, aby v nich vojáci nedělali hrubky. Když bylo nejhůř, pokaždé dokázal ostatním zvednout náladu nějakým vtipem nebo činností. Jako teď. Zachmuřené tváře se rozjasnily. Všichni se začali shánět po stromcích a z cigaretových papírků, knoflíků od uniforem, provázků a útržků látek se jali s tvůrčím zápalem vyrábět nejrůznější vánoční ozdoby. Kdosi objevil, že zásobovači k jedličkám přihodili i pár krabic maličkých svíček.

Se soumrakem měli tucet ozdobených jedliček a spoustu vypitých flašek. Pojedli jednoduchou štědrovečerní večeři z masových konzerv, sardinek a zatuchlého chleba. Zákop vlídným světlem osvítily svíčky, kterými se dnes nešetřilo.

Vojáci si dýchali na zkřehlé ruce, posedali si a lahve s rumem putovaly dokola. Někteří si vyměňovali drobné vánoční dárky, obrázky črtané tužkou, přáníčka nebo pár cigaret převázaných režnou nití. Ze štábu mezi ně přišel poručík Draxler s lahví koňaku.

S příchodem nočního mrazu se nebe vyjasnilo a klenulo se nad nimi do daleka, ve sférách, jež nebyly rozčísnuty žádnými nepřátelskými liniemi, neboť obloha je spravedlivá a měsíc stejně jako hvězdy vychází pro všechny lidi bez rozdílu.

Blonďák Franz s obvazem kolem čela tiše zanotoval Stille Nacht, heilige Nacht. Postupně se nesměle přidávali ostatní, až jejich hlasy splynuly v jediný chór.

V britských zákopech Der Titan, vlastním jménem Frank Johnson, v hodnosti poručíka, okřikl vojíny.

„Buďte zticha. Slyšíte, co zpívají?“

To je přece vánoční píseň, tu taky známe! Silent night, holy night… Pár Britů se ve svém jazyce připojilo ke vzdáleným Němcům. Vojín Blackfield vytáhl z kapsy harmoniku, přiložil ji k ústům a k hlasům přidal její teskný zvuk.

„Durch der Engel Halleluja…“

„Heavenly hosts sing Aleluja… Christ the Savior is born!“

„Christ der Retter ist da!“

Když společně dozpívali poslední sloku, nad frontovou linií se rozhostilo překvapené ticho.

Co se to stalo?!

Na německé straně ztěžka vstal Walter, natáhl se a na předprseň zákopu zabodl jedličku s rozsvícenými svíčičkami. „Ať z toho Britové něco mají. Jsou to taky lidi, no ne?“ Někteří vojáci ho následovali a umisťovali stromky nahoru mezi pytle s pískem.

„Podívejte, co dělají!“ zavolala britská hlídka. Muži se nahrnuli k okraji zákopu a užasle hleděli na německou linii lemovanou rozsvícenými vánočními stromky.

Poručík Frank Johnson své muže drsně zarazil. „Němcům nikdy nevěřte! Může to být past, počkáme, co udělají. Zbraně v pohotovosti!“

Muži se poslušně chopili zbraní. Poručík Johnson zvedl ruku. Po chvíli ji pomalým gestem nechal klesnout, a vojáci zbraně zas sklonili. „Nechápu… nerozumím té jejich taktice.“

„Asi prostě slaví Vánoce,“ poznamenal trochu prostoduše vojín Taylor. Ostatní se úlevně rozesmáli.

Jakoby v odpověď se z německého zákopu ozvalo sborově O Tannenbaum, o Tannenbaum, wie treu sind deine Blätter! Tu píseň Britové neznali. Harmonika vojína Blackfielda se nicméně po chvíli připojila k melodii. A co jim zazpíváme my?

Jeden Skot vybalil z deky své drahocenné dudy, stiskl měchy a kvílivě spustil koledu Good King Wenceslaus. Tuhle píseň zas neznali Němci, okouzleně poslouchali, jak se britský sbor s pronikavými zvuky dud nesou hvězdnou nocí.

Herbertovi se zalily oči slzami. Britové jsou přece taky lidi, zněla mu v hlavě Walterova slova. Někde v dálce mají své rodiny, touží být s nimi, a ne ničit a zabíjet, stejně jako my… Ani nevěděl, co dělá, vzal otevřenou lahev a začal se škrabat ze zákopu.

„Ne, ty blbče!“ zakřičel Walter a chytil ho za kalhoty.

Ale Herbert se mu vytrhl a už stál před zákopem. Vzápětí ho ochromila hrůza z toho, co provedl: sám, beze zbraně, stojí před četou po zuby ozbrojených nepřátel! Rychle se vzpamatoval a rozpřáhl ruce.

Zpěv a dudy ve vteřině utichly. Vojáci na britské straně zůstali v šoku. Jejich stráže zamířily.

„Hej, nemám zbraň,“ zavolal Herbert. „Jen jsem chtěl… popřát radostné Vánoce. Merry Christmas,“ vzpomněl si na správná anglická slovíčka.

„Scheisse, přece ho v tom nenecháme,“ prohlásil Walter a vmžiku stál s rukama nad hlavou vedle Herberta.

„Nestřílejte,“ řekl poručík Johnson svým mužům. „Myslím, že rozumím.“

Vyhoupl se na zákop a se stejně rozpaženýma rukama pomalu kráčel k těm dvěma Němcům. Ale už nebyli dva, už jich bylo pět a víc, a také mnozí Britové opouštěli pozice a následovali svého poručíka.

Byl to neskutečný výjev. Desítky vyčerpaných a špinavých mužů zmožených vražděním a strachem vycházely ze zákopů a váhavě se k sobě blížily, ve sporém světle měsíce a hvězd, v té černé, spálené a mrtvé zemi. Ti, kdo se po celé týdny vzájemně zasypávali dělostřeleckými granáty a kulometnými dávkami, si najednou podávali ruce.

Herbert Schiller natáhl ruku s lahví k jednomu Britovi: „Na, dej si. Dárek. Prezent, chápeš?“

„Yes, present,“ usmál se voják. Vzal lahev a ukázal si prstem na hruď: „Charles. And you?“

Leutnant Draxler mlčky zuřil. Polovina mužstva se bez jeho rozkazu odešla družit s nepřítelem! Ale aby si zachoval tvář, nezbylo mu než spěšně vyrazit za ostatními. Hledal ve tmě urostlou postavu Der Titan, jenž byl dle odznaků na uniformě britským poručíkem. Našel ho a vážně k němu přistoupil s nataženou pravicí. Sluší se, aby se důstojníci nejprve pozdravili mezi sebou.

Der Titan nabízenou ruku přátelsky stiskl a bezchybnou němčinou se představil jako Frank Johnson.

„Mluvíte výborně německy,“ složil mu Draxler poklonu.

„Děkuji. Možná bychom měli pro tuto noc vyhlásit výjimečné příměří. Jaký je váš názor, Herr Leutnant?“ zdvořile se zeptal Johnson.

„Souhlasím. Navrhuji příměří do šesti hodin ráno. Muži si zaslouží důstojně oslavit vánoční svátek.“

„Skvělé. Jsem potěšen, že se v této věci shodneme.“

„Mohu vám nabídnout doutník?“

„Rád si dám, děkuji.“

Připálili si. Draxler se maličko zpotil, když si uvědomil, že jsou to doutníky z vánoční krabice od císaře Viléma, jenž by se asi neradoval, kdyby viděl, jak je jeho důstojník pokuřuje s nepřítelem. Mluvili zdrženlivě a upjatě. Jako velitelé se úzkostlivě vyhýbali vojenským tématům. Přece jen byli nepřáteli na život a na smrt.

To na jiných místech se vojáci po počátečních rozpacích začali družit bez zábran. Postávali v hloučcích, nabízeli si jídlo, cigarety i pití, ukazovali si fotografie a občas se rozřehtali, když jim ten druhý nerozuměl, jak by měl. Vzájemně si říkali o obyčejných věcech lidského života, jako jsou jména, povolání, domov a rodina.

A pruh země mezi nepřátelskými liniemi, kde byla smrt jistá, té zoufalé země s poházenými mrtvými těly, to byla jejich země vánoční, kde pro tuto noc umlkly zbraně a zavládl mír.

Druhý den ráno si poručík Draxler přivstal. Spěchal do zákopu, aby osobně zkontroloval připravenost svého mužstva. Byl zachmuřený a tvářil se přísně. Uvědomoval si, že uvolnění kázně včera v noci překročilo veškerá válečná pravidla, a byl odhodlán vydat rozkaz k důslednému ostřelování nepřítele.

Než to však stačil udělat, hlídka vzrušeně hlásila: „Mávají bílou vlajkou, Herr Leutnant! A Der Titan vychází ze zákopu. Asi chtějí o něčem vyjednávat.“

Draxler vydal rozkaz, aby nestříleli, a vydal se za Johnsonem. Setkali se uprostřed země nikoho.

Britové i Němci ze svých zákopů napjatě sledovali, jak si velitelé podávají ruce a o něčem vážně hovoří. „Nejspíš nám sem chtějí šoupnout ten jejich vánoční pudink,“ utrousil německý vojín Franz a muži se rozřehtali.

Po nezbytném zdvořilostním úvodu poručík Johnson nastínil poručíku Draxlerovi svůj problém.

„Potíž je v tom, že my Angličané slavíme Vánoce až dnes, pětadvacátého prosince. Ale to je vám jistě známo. Takže na britské linii dnes předpokládáme oslavy. Proto se chci dotázat, jak byste se, Herr Leutnant, stavěl k návrhu, že bychom naše příměří protáhli do zítřejšího rána?“

Poručík Draxler se zasmušil. S tím nepočítal.

Johnson pochopil, že pro vyhlášení dalšího příměří Draxler potřebuje závažnější důvod, který by obstál před jeho nadřízenými.

„Řekněme, že by se dnes jednalo o jakousi hygienickou pauzu. Vaši i naši muži by mohli klidu zbraní využít k pochování mrtvých. Bitevní prostor bychom tak svým způsobem upravili za účelem větší efektivity příštího útoku.“

Poručík Draxler usoudil, že tohle vysvětlení by mu mohlo projít.

A tak k ohromné radosti vojáků vyjádřené mohutným řevem, potleskem a pískáním na prsty bylo oboustranné příměří prodlouženo o celý následující den a noc.

Mračna vojáků se vyhrnula ze zákopů. Dle rozkazů začali pracovat na odklízení a pohřbívání padlých. Při organizování prací se jako tlumočníci výborně uplatnili Němci z Bavorska a Saska, kteří před válkou pracovali v Anglii. Společně kopali jámy do zmrzlé země, tahali a nosili těla, balili je do dek a ukládali do hrobů, přičemž v padlých rozeznávali nejednoho kamaráda. Z prken stloukali neforemné křížky a bajonety do nich ryli jména, někdy neúplná, s jednoduchými vzkazy. Jack from Glasgow, good friend. Helmut Klein, Gott mit dir. Walter Gabler. Harry Blunt, goodbye, buddy! Bruno Ackermann. A desítky dalších.

Herbert Schiller vlastníma rukama pohřbil hned několik kamarádů z čety. Neubránil se přitom slzám. Většinou to byli Jungs, sotva odrostlí školáci. Byli nezkušení a tím pádem jich umíralo nejvíc.

„Verdammter Krieg, svinská válka,“ klel Walter a oči se mu leskly. Jako učitel měl k těm klukům obzvláštní vztah.

„Fucking war,“ přitakal vojín Charles. Pracovali s ním ve trojici, což bylo praktické, neboť při obchůzce zemí nikoho nevěděli, zda zrovna narazí na padlé Němce či Brity.

„Oh shit, tenhle je náš,“ poklekl Charles k jednomu tělu. „Chudák. Myslím, že měl ženu a docela malé baby.“ Prošacoval mrtvému kabát a našel pomačkanou fotku, kde se všichni tři šťastně usmívali do objektivu. Nechali mu ji do hrobu.

Za ten krátký čas, co se znali, si Herbert Schiller Charlese oblíbil. Většinu včerejší noci propili společně a rukama nohama se domlouvali o všem možném. Herbert vyprávěl Charlesovi o svém pekařství v Drážďanech a došlo i na recept na vánoční štólu. Zrzavý a pihovatý Charles na oplátku Herbertovi vysvětloval, že není žádný Brit, ale Ir, a chvíli mluvil také irsky, což Herbertovým uším znělo jako nějaký orientální jazyk. Na důkaz kamarádství si vyměnili kovová pouzdra na cigarety. Proto si Herbert nyní vzal cigaretu z pouzdra ozdobeného zeleným jetelovým trojlístkem, což je irský národní symbol, jak mu Charles objasnil. A Charles zase od včerejška vlastnil pouzdro s iniciálami HS, jako Herbert Schiller. Když si připalovali, spiklenecky se na sebe zašklebili.

Oběd uspořádali společný. Uprostřed země nikoho rozdělali pár ohňů, posedali kolem a vzájemně se hostili ze svých skromných zásob. Konzervované maso na obou stranách bylo víceméně podobné kvality i chuti, ale Britové navíc nabízeli opečenou slaninu, čokoládu a sušenky Huntley and Palmers, tvrdé jako kámen. Němci zas Brity hostili sardinkami a vlašskými ořechy.

Po obědě Frank Johnson pozval poručíka Draxlera na trochu čaje a whisky do britského zákopu. Draxler se zvědavě rozhlížel a snažil se vtisknout si do paměti každý detail, který by se mohl hodit pro příští útok. Když upil čaje, stěží potlačil znechucený výraz. Oh Gott, vždyť to chutná jako horký benzín! Pachuť rychle spláchl trochou whisky. Zeptal se poručíka Johnsona na původ jeho skvělé němčiny, kterou v duchu stále obdivoval.

„To je jednoduché,“ usmál se Frank Johnson. „Matka pochází ze severního Německa. Zamilovala se do otce, když jako dívka na-vštívila naši farmu. Její otec obchodoval s ovcemi, které chováme už po mnoho generací v hrabství Kent. Plemeno romney. Počítám, že jich díky našemu chovu máte na německých farmách pěkných pár tisíc kusů.“

Draxlera to ohromilo. „Ale tím se pro vás jako polovičního Němce stává tato válka jaksi… prekérní, nicht wahr?“

„Ano, polovina našich příbuzných jsou Němci. Někteří narukovali do vaší armády. Já jsem se však narodil již jako Brit, cítím se jako Brit a své vlasti jsem věrný,“ prohlásil hrdě Johnson.

„K vaší cti,“ pokývl Draxler a slastně vyfoukl kouř z nabídnuté cigarety. Další dávku čaje zdvořile odmítl.

„A vaše rodina, smím-li se ptát?“

„Pocházím od jezera Ammersee, kousek od Mnichova. Mám tři bratry a čtyři sestry. Dva bratři také bojují, ale daleko odsud. Ani nevím, jestli jsou ještě živi.“

Johnson vážně pokýval hlavou.

„Vlastní rodinu zatím nemám. Ale…“ Poručík Draxler vytáhl z náprsní kapsy malé kožené pouzdro a z něj fotografii tmavovlasé ženy ve světlých šatech. „To je má snoubenka,“ řekl pyšně.

„Nádherná. Budete šťastný muž, až se s tou dámou oženíte.“

Ja, jestli to přežiju, pomyslel si Draxler.

Odpoledne byly hygienické práce za účelem zvelebení bojiště víceméně u konce. Nyní se na vyhrazeném místě země nikoho táhly dlouhé řady prostých dřevěných křížů.

Osobního volna muži využili k nejrůznějším činnostem i zábavě. Jeden britský kulometčík, v civilu příležitostný holič, hbitými nůžkami stříhal každého, kdo chtěl. Jiný vojín, Němec a varietní umělec, uspořádal v zákopu improvizované představení. Všeobecný úspěch sklidil nápad Britů na přátelský fotbalový zápas. Britové odkudsi vykouzlili opravdový kožený míč, za kterým se pak v těžkých vojenských botách a v terénu plném jam všichni nadšeně honili jako malí kluci. Poté, co se míč propíchl o ostnatý drát, bylo utkání předčasně ukončeno.

Když se večer nad zemí nikoho prostřel soumrak, stovky mužů se shromáždily před čerstvými hroby. Bezstarostné veselí vystřídal smutek. Válka nad nimi zas prostřela svá černá křídla. Německý polní kaplan a britský reverend sloužili bohoslužbu za padlé, střídavě ve svých jazycích.

Následující noc uplynula ve společném zpěvu a bujaré zábavě. Když potom ohně v zemi nikoho pomalu dohasínaly a nad obzorem se zjevil bledý úsvit, vojáci se pomalu vraceli do svých zákopů. Poslední přípitek, objetí, vzájemné přání štěstí. Mnozí se neubránili slzám. Dobře věděli, že pokud se ještě setkají, bude to na bitevním poli v boji na život a na smrt.

Anebo už nikdy.

Také německý vojín Herbert Schiller přátelsky objal britského vojína Charlese.

„Nezapomeň, že v Schillerově pekařství v Drážďanech jsi srdečně vítán. Je to kousek od Frauenkirche, nemůžeš zabloudit.“

„Good luck, buddy. Až to peklo skončí, sejdeme se!“

„A kdybychom snad do té doby zestárli, poznáme se podle cigártašek,“ řekl Herbert a významně poplácal náprsní kapsu své uniformy.

Rozpačitě se zasmáli. Pak se otočili a nocí plnou hvězd každý zamířil ke svému zákopu.

Bylo již časné ráno, ale poručík Frank Johnson nespal. Ve skomírajícím světle svíčky dopisoval psaní své ženě.

My dear, nedokážu Ti vypsat všechny své pocity, kterých jsem plný. Právě jsem se stal svědkem skutečného vánočního zázraku! Zatímco před pár dny jsme se podle rozkazů svých států vraždili, včera a dnes jsme společně s Němci zpívali, pili a hráli fotbal. Spřátelili jsme se navzdory válce.

Dál poručík Johnson popisoval, co všechno v uplynulých hodinách zažil. Na samý konec připsal:

P. S. Vzpomněl jsem si dnes na slova našeho premiéra o nutnosti bít nepřítele, dokud nebude rozdrcen. Tomu, kdo žije doma v pohodlí, se to mluví. Jenže když jsi tady, začneš chápat, že trvale nenávidět nejde. Jako voják samozřejmě vím, že zítra zas budu muset stisknout spoušť, jinak sám zemřu. Ale to zlo, které mělo být ztělesněno v nepříteli, jak nám říkali, jsem v protějším zákopu nenašel. Byli tam jen stejní lidé jako my.

Dopis od manžela byl Elisabeth Johnsonové kupodivu doručen bez zásahů vojenské cenzury, stejně jako mnohá další psaní, v nichž vojáci líčili nečekaný vánoční mír. Ihned v lednu roku 1915 o té události informovaly mezinárodní deníky. Útržky z dopisů vojáků zveřejnily americké The New York Times pod titulkem Power of piece in the time of war. Na první stránce Daily Mirror se objevila společná fotografie slavících Britů a Němců. První stránka The Illustrated London News přinesla malovaný obrázek německého vojáka s rozsvíceným vánočním stromkem, jak přichází k britským zákopům.

K nejtěsnějším kontaktům mezi nepřáteli došlo právě v okolí městečka Ypry, na úseku dlouhém asi čtyři kilometry. Někde se dočasné příměří omezilo na klid zbraní a odpočinek ve vlastních zákopech, jinde trvalo dokonce celý týden až do Nového roku. Celkem se do vánočního příměří na západní frontě zapojilo na sto tisíc německých, britských, francouzských i belgických vojáků.

Generální štáby obou stran záhy usoudily, že se jedná o příklad pro válku velmi nebezpečného jevu pochopení nepřítele. Frontoví velitelé dostali přísný rozkaz, že jakékoli další sbratřování s nepřátelskou stranou je nutno považovat za zradu. Jednotky, kterých se to týkalo, byly převeleny jinam. Další příměří už brutalita první světové války nepřipustila. Většina těch, kteří se toho jedinečného okamžiku zúčastnili, se konečného složení zbraní v roce 1918 nedožila.

Rodina

Mraky na obloze pomalu plujou, narůstají a rozplývají se, ani na chvíli nepřestanou. Tady nahoře v parku je tráva vysoká, pan Svoboda ji ještě nestihl posekat jako dole u zámečku. Ležím na zádech, stébla trávy se mi kývají kolem hlavy coby maličký les, na jedno se vyšplhá brouk a drží se vrcholu pevně jako trosečník. Skrz koruny skutečného lesa, spíš lesíka, protože v parku pořádná divočina není, vidím po nebi klouzat káně myšilova. Tráva ostře voní, káně vykřikne, stromy mě kropí slunečními skvrnami a já najednou vím, že nic nemiluju víc než tenhle prázdninový pocit, vůni a světlo a šeptání trávy a stromů.

Kromě hudby, samozřejmě.

„Oldy, die Jauseee,“ ozve se od zámečku babiččin zpěvavý hlas.

Úplně jsem zapomněl na odpolední svačinu. Damned!

Vymrštím se a utíkám svahem dolů, přeskakuju kořeny a kameny jako Apač a volám: „Ich komme, Oma!“

Co pamatuju, trávím prázdniny v Rybicích, na nejkrásnějším místě na světě. Ve velkém parku obkrouženém zdí se zámečkem, kterému vládne Oma Herta, moje babička.

Před schůdky na terasu zbrzdím svůj indiánský běh. Uhladím si vlasy dozadu a vstoupím rozvážným krokem, protože Oma si potrpí na slušné chování a upravený vzhled.

Myslel jsem, že na svačině budou i tatínek s maminkou. Ale je tu jen Oma s Dadlou, která si nasadila tmavé brýle a bílý klobouk a tváří se jako filmová hvězda, i když tady jí může skládat poklony leda tak káně myšilov. Dadla je moje sestra a je jí šestnáct. Dřív jsme si spolu o prázdninách užívali spoustu legrace, lezli jsme po stromech v parku a chytali žáby a brouky a hráli si na indiány. Ale co Dadla chodí na dívčí gymnázium Minerva, úplně se změnila. Maluje si rty, obočí si vytrhává do tenoučké linky, pořád leží ve filmových časopisech a na mě je protivná.

„Na ja, Oldy, zase pozdě,“ řekne Oma a mávne na Johanu, aby mi nalila ledový čaj. Johana je babiččina hospodyně. Má za manžela pana Svobodu, který se stará o park, a když Oma potřebuje, řídí její limuzínu Praga Grand.

„Wo sind Papa und Mama?“ S babičkou mluvíme německy.

„Jeli na nádraží pro strýčka Herberta s tetou a dětmi. Zapomněl jsi, Oldy?“ řekne Oma a přísně se na mě zahledí.

„Ten někdy ani neví, jak se jmenuje,“ odfrkne Dadla, která se doteď úspěšně tvářila, že tam nejsem.

Tajně jsem na Dadlu udělal obličej blbečka.

Damned. Opravdu jsem zapomněl. Strýčka Herberta, tetu Gretu a jejich děti Davida a Hilde ještě neznám. Z naší rodiny žijí nejdál. Mají pekařství v Drážďanech, které strýček ještě před válkou vyženil, jak říká maminka, a tím pádem nikam nejezdí, protože musí řídit podnik. Takže rodinné oslavy se obejdou bez nich. Ale každé Vánoce nám do Prahy posílají Stollen, jejich pekařský majstrštyk. Je to taková nepletená sladká vánočka. Na Davida jsem zvědavý. Je prý mého věku, což je dobré, protože ostatní bratranci a sestřenice jsou o hodně starší a nemám si s nimi co říct.

„Pořád jsi jak lunt, Oldy,“ řekne Oma. „Johana, dala mu pořádný kus bábovky. Ještě nás pomluví, že hocha pořádně neživíme.“

Oma nás od rána do večera krmí všemožnými lahůdkami, jako by věřila, že jídlo je na světě to hlavní. Sama si přitom sotva uždibne. Přísně dbá o svou tajli, i když jí zítra bude už sedmdesát.

Dojedl jsem třetí dílek bábovky.

„Děkuji za svačinu, půjdu teď cvičit.“

V zámečku mám svůj pokoj v prvním patře, s velkým oknem obráceným do parku. Cvičím koncert Maxe Brucha No 2, opus 44. Rád hraju u otevřeného okna a přitom se dívám ven. Líbí se mi, jak tóny houslí vylétají do krajiny a zvláštním způsobem se spojují se stromy, ptáky i mraky. Ještě si chci přehrát Dvořákovu Sonatinu opus 100. Zvládám ji docela obstojně, ale pro jistotu. První věta je veselá, jako když člověk poskakuje na louce. Druhé větě se říká Indiánská ukolébavka, takže si při hraní představuju apačskou vesnici v prérii a večerním tichu. Třetí věta je rytmická a svěží. Čtvrtá, vášnivá a technicky náročná, je finále celé skladby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ruce houslisty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.