text

KAREL JAROMÍR ERBEN

KYTICE

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-93-4 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-94-1 (online, MOBI)

www.artispraha.com

OBSAH:

KYTICE

POKLAD

SVATEBNÍ KOŠILE

POLEDNICE

ZLATÝ KOLOVRAT

ŠTĚDRÝ DEN

HOLOUBEK

ZÁHOŘOVO LOŽE

VODNÍK

VRBA

LILIE

DCEŘINA KLETBA

VĚŠTKYNĚ

KYTICE

Zemřela matka a do hrobu dána,

siroty po ní zůstaly;

i přicházely každičkého rána

a matičku svou hledaly.

I zželelo se matce milých dítek;

duše její se vrátila

a vtělila se v drobnolistý kvítek,

jímž mohylu svou pokryla.

Poznaly dítky matičku po dechu,

poznaly ji a plesaly;

a prostý kvítek, v něm majíc útěchu,

mateřídouškou nazvaly.

Mateřídouško vlasti naší milé,

vy prosté naše pověsti!

natrhal jsem tě na dávné mohyle -

komu mám tebe přinésti?

Ve skrovnou já tě kytici zavážu,

ozdobně stužkou ovinu;

do širých zemí cestu ti ukážu,

kde příbuznou máš rodinu.

Snadže se najde dcera mateřina,

jíž mile dech tvůj zavoní;

snadže i najdeš některého syna,

jenž k tobě srdce nakloní!

POKLAD

I

Na pahorku mezi buky

kostelíček s věží nízkou;

z věže pak slyšeti zvuky

hájem a sousední vískou.

Není zvuk to zvonka jemný,

tratící se v blízké stráně:

dřevatě to rachot temný,

zvoucí lid do chrámu Páně.

A tu z vísky k boží slávě

vzhůru běží zástup hojný:

veský lid to bohabojný

a dnes Velký pátek právě.

V chrámě truchlo: holé stěny;

oltář černá rouška kryje,

na roušce kříž upevněný;

v kůru zpívají pašije.

A hle, co se bělá v lese,

v černém lese za potokem?

Nějaká to veská žena,

ana v náručí cos nese.

I jde rychlým žena krokem,

svátečně jsouc oblečena,

tam tou strání za potokem —

pacholátko malé nese.

Běží žena, dolů běží,

pospíchá do chrámu Páně:

tuť nablízku lesní stráně

kostel na pahorku leží.

A v úvale ku potoku

náhle ubystřuje kroků;

neb jak větřík volně věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

Běží, běží podle skály:

„Co to? Mám-li věřit oku?

Což mě moje smysly šálí?“

Stane, ohlíží se kolem —

rychle kroky zpět obrací,

stane zase, zas se vrací —

„Tam ten les, a zde ty klesty,

tamto vede cesta polem —

vždyť jsem nezbloudila z cesty!

Bože, co se se mnou děje!

Což zde nejsem u kamena?

Jaká se tu stala změna!“

Zase stojí, zase spěje,

celá jsouci udivena,

oči rukou si protírá,

o krok blíže se ubírá:

„Bože, jaká to tu změna!“

Tu, kde z divokého klestu,

od kostela tři sta kroků,

veliký čněl kámen v cestu,

co se nyní jeví oku?

Jeví se tu ženě, jeví

vchodem vršek otevřený —

vysvětliti sobě neví —

kámen v cestu postavený,

postavena celá skála

jak by od věků zde stála.

Jeví se tu, jeví ženě

chodba pod zemí, co síně

vyklenutá ve křemeně;

a tam, klenba kde se tratí,

ve tmavém pahorku klíně,

jakýs plamen znamenati.

I hoří to jasnoběle,

jako v noci svit měsíčka;

i zaplává rudoskvěle

jak by západ to sluníčka.

I vidouc to žena žasne

a ke vchodu až pokročí,

a zastíníc dlaní oči,

hledí v ono místo jasné.

„Bože, jak se to tam svítí!“

Oči rukou si protírá,

o krok blíže se ubírá:

„Jak se to tam divně svítí!

Co to asi může býti?“

Dále jíti však se bojí,

hledíc tam, a venku stojí.

A co váhá, a co stojí,

v klenbu patříc neustále,

mizí bázeň za pohledem,

zvědavost ji pudí předem,

a žena se béře dále.

Krok za krokem — a vždy dále

mocně ji to jíti pudí;

krok za krokem — a ve skále

jen se spící ohlas budí.

A čím dál přichází žena,

stále divná roste záře.

Jižjiž končí se sklepení:

avšak žena omráčena

rukou zakrývá si tváře,

přímo patřit možné není.

Vidí, vidí — co zde vidí,

kdy to viděl který z lidí?

Tolik krásy, tolik blesku

mní uzříti jen v nebesku!

Dvéře tu jsou otevřeny

do nejskvělejšího sálu;

zlatem jen se svítí stěny,

strop rubíny vyložený,

pod ním sloupy ze křišťálu.

Z obojí pak strany dveří

na podlaze mramorové —

kdo neviděl, neuvěří —

hoří, hoří dva ohňové;

dva ohňové tuto hoří,

nic jich blesku neumoří:

nade stříbrem po levici

lunou oheň vzhůru plane,

nade zlatem po pravici

sluncem pláti neustane.

Planou ohně, jizba plane,

obalena září jasnou;

a dokud tu poklad stane,

plamenové nevyhasnou,

nic jich blesku neumoří.

Na prahu tu žena stojí,

celá stojí oslepena;

očí pozdvihnout se bojí,

nemůž zříti do plamena.

Na levici dítě nese,

pravou levé mne si oko;

a když trochu ohlídne se,

osmělí a vzpamatuje,

vzdychne sobě přehluboko

a tak v duši své rokuje:

„Milý bože, co já zkusím

na tom světě nouze, hladu!

Bídně život chránit musím —

a zde tolik těch pokladů!

Tolik stříbra, tolik zlata

v podzemní tu leží skrejši!

Jenom hrstku z té hromady —

a já byla bych bohata

a byla bych nejšťastnější,

já i moje dítě tady!“

A co myslí a co stojí,

ohroženější se stane;

svatým křížem se ozbrojí

a jde, kde to běle plane.

Jde a stříbra kousek zdvihne,

avšak zase tam položí;

zdvihne zas a je prohlíží,

jeho blesk a jeho tíži —

a zdali je zas položí?

Ne, již v klíně jí se mihne.

A zdařením tím smělejší:

„Jistě toto prst je boží,

poklad ukázal mi v skrejši,

chce, bych byla oblažena:

i zhřešiti bych musela,

bych jím pohrdnouti měla!“

Takto k sobě mluvíc žena,

chlapce na zem z ruky složí,

klekne a klín rozestírá,

chutě z hromady nabírá

a do klína stříbro skládá:

„Jistě toto prst je boží,

jenž nás obohatit žádá!“

Béře, béře ze hromady —

klín již plný, sotva vstává,

ještě v šátek sobě dává,

tak ji mámí stříbra vnady!

A když již chce odtud jíti:

ach, zde ještě pacholete!

Jak je ke vší tíži vzíti?

Pacholátko již dvouleté;

vysypati zase štěstí

nezdá se jí dobré býti;

obého pak nemůž nésti.

A hle, stříbro matka nese!

Dítě se tu na ni třese:

„Mama!“ volá, „mama, mama!“

chytajíc ji ručinkama.

„Mlč, synáčku! Mlč, mlč, hochu!

počkej tuto jenom trochu,

hned tu bude zase mama!“

A již běží, síní běží,

již i síně za ní leží;

přes potok, po stráni k lesu

spěchá žena ve svém plesu.

A než malá ušla chvíle,

prázdná zpátky zas pospíchá;

a ve potu, sotva dýchá,

stane zase již u cíle.

A jak vítr zlehka věje,

z kostela slyšeti pění:

v kůru tam se právě pěje

Krista Pána umučení.

A jak síní v jizbu spěje:

„Haha, mama! Haha, mama!“

radostně se dítě směje,

potleskujíc ručinkama.

Nedbátě však matka na to,

běžíc ve stranu protější:

kovu blesk je jí milejší,

z kovů nejmilejší zlato.

Klekne a klín rozestírá,

chutě z hromady nabírá

a do klína zlato skládá.

Klín již plný, sotva vstává —

ještě v šátek sobě dává!

Ó jak jí tu srdce skáče,

jak je štěstí svému ráda!

A když zlato matka nese,

dítě se tu na ni třese,

třese a žalostně pláče:

„Mama, mama! Ach, ach, mama!“

chytajíc ji ručinkama.

„Mlč, synáčku! mlč, mlč, hochu!

počkej jenom ještě trochu.“

A k dítěti se nakloní

a do klína rukou sáhne.

dva peníze ven vytáhne,

o peníz penízem zvoní:

„Hlehleď, co to má maminka!

Cincin! slyšíš, jak to cinká?“

Avšak dítě stále pláče —

jí radostí srdce skáče.

A do klína opět sáhne,

plnou zlata hrst vytáhne,

vloží dítěti do klínka:

„Hle hleď, co ti dá maminka!

Mlč, synáčku! Mlč, mlč, hochu:

cincin! poslyš, jak to cinká!

Počkej jenom ještě trochu,

hned se vrátí zas maminka.

Hrej si pěkně, hrej, děťátko,

počkej ještě jen drobátko.“

A již běží, síní běží,

na dítě se neohlíží;

a již síně za ní leží,

již se ku potoku blíží;

přes potok, po stráni v plesu

drahý poklad nese k lesu,

a již stojí s ním před chýží.

„Hoj, ty chýže, sprostá chýže,

brzy měj se dobře tady!

Co mě k tobě nyní víže?

Nenalézám v tobě vnady!

Půjdu pryč z těch tmavých lesů,

z té otcovské střechy chudé;

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kytice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.