To Be Taught, If Fortunate

Copyright © Becky Chambers, 2019

The Work was first published
in the English language by Hodder & Stoughton

The right of Becky Chambers
to be identified as the Author of the Work
has been asserted by her in accordance
with the Copyright, Designs and Patents Act 1988

Translation © Lucie Bregantová, 2021

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0769-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0770-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0771-9 (MobiPocket)

Pokud jste nečetli nic z toho, co posíláme domů, přečtěte si alespoň tohle. Žádám to s plným vědomím, že tento požadavek je v přímém rozporu s tím, čemu v hloubi duše věřím. Ve zprávách z naší mise píšeme o vědě, a to je zdaleka to nejdůležitější. Moje posádka a já jsme až na druhém místě. Možná na třetím.

I přesto však na tom, jestli tuhle zprávu někdo najde, dost záleží.

Nemusíte spěchat. Bude trvat čtrnáct let, než tenhle soubor doputuje na Zemi, a pokud budeme mít štěstí a někdo si ho hned přečte a odpoví, budeme na odpověď čekat dalších čtrnáct let. Takže ačkoli nemůžeme čekat věčně, je naléhavost této zprávy — stejně jako spousty jiných věcí při cestách do vesmíru — relativní.

Asi byste mohli přeskočit rovnou na konec. Nebyli byste první ani poslední a popravdě právě tam předkládáme tu část, která se vás týká nejvíc. A možná, pokud už víte, kdo jsme a čemu se věnujeme — pokud jste třeba jedním z těch, kdo nás sem vyslali —, to můžete udělat a pořád budete chápat, o co jde. Ovšem i pokud je to tak, myslím si, že vysvětlení naší žádosti je důležité. Jsem samozřejmě předpojatá, a to hned dvakrát — nejenže je tahle zpráva o mně a mé posádce, ale jsme vědci. Vysvětlování je naší podstatou.

Už je to padesát let, co jsme opustili Zemi, a já nevím, ke koho očím či uším tahle zpráva doputuje. Vím, jak moc se svět může změnit během délky jednoho života. Cíle se proměňují a vzpomínky zamlžují. Taky nevím, kolik toho zrovna vy víte o vesmíru za naší domovskou planetou. Možná jste jedni z těch erudovaných, o nichž jsem se už zmiňovala, co dokážou odvykládat historii letů do vesmíru ještě líp než já a sdílejí s námi společné cíle. Nebo jste možná někdo, kdo žije mimo moji bublinu. Možná je pro vás tohle všechno nové. Když použiju slova jako „exoplaneta“ nebo „červený trpaslík“, víte, o čem mluvím? Tohle není žádný test, a pokud vám takové pojmy nic neříkají, rozhodně vás nebudu soudit. Naopak, k vám chci promlouvat stejně jako ke svým kolegům — a možná dokonce víc. Pokud svou otázku položím jen těm, s nimiž od začátku souhlasím, s nimiž už teď sdílím společný sen a jazyk, pak vlastně nemá cenu se ptát.

Z toho důvodu se budu snažit mluvit jak k odborníkům, tak k laikům. Taky považuju za důležité začít od začátku, abych objasnila kontext naší situace. Pochybuju, že to, co napíšu, bude objektivní. Téměř jistě si budu protiřečit.

Slibuju, že budu mluvit pravdu.

Jmenuji se Ariadne O’Neillová a jsem letecká inženýrka na palubě vesmírného plavidla Merian vyslaného KOH. Další členové posádky jsou specialisté mise Elena Quesada-Cruzová, Jack Vo a Chikondi Daka. Jsme součástí programu Lawki, což je široký ekologický průzkum exoplanet — tedy planet, které neobíhají kolem našeho slunce —, na nichž by se mohl vyskytovat život. Naše mise (Lawki 6) se soustředí na čtyři obyvatelné světy na oběžné dráze červeného trpaslíka Zhenyi (BA-921): ledový měsíc Aecor a terestrické planety Mirabilis, Opera a Votum. V současné době pobýváme na povrchu poslední zmiňované.

Narodila jsem se v Cascadii 13. července 2081. Toho dne to bylo padesát pět let, osm měsíců a devět dní od chvíle, kdy byl člověk naposledy ve vesmíru. Byla jsem dvoustá čtvrtá osoba, která se tam vrátila, konkrétně v rámci šesté extrasolární posádky. Píšu vám s nadějí, že nebudeme poslední.

Nikdy jsem nepoznala Zemi v době, kdy si nebyla vědoma života ve vesmíru. Sonda Cetus nabrala vzorky plné bakterií z gejzírů Jupiterova měsíce Evropa dvacet devět let před mým narozením a první fotografie zkamenělých členovců z Marsu dorazily, když byli moji rodiče ještě na obchodce. Nevím, jaké to bylo v těch předchozích osamělých letech, kdy jsme Zemi ve vesmíru viděli jako osamocené útočiště, oázu ve vesmírné poušti. Tak trochu si přeju, abych to bývala zažila. Kéž bych mohla být u toho, když Cetus odvysílal první pozitivní výsledky. Kéž bych vám mohla říct, jaké to bylo, být v jednom z těch starých velínů, ve vývojové laboratoři nebo v newsroomu a dozvídat se společně se zbytkem planety, že náš uzoučký pohled na svět je velkolepě rozmetán. Ovšem na začátku mého života, jen o tři dekády později, byl mimozemský život všeobecně známá věc, každé dítě ho bralo jako samozřejmost. Lidem se nedá upřít, že jsou přizpůsobiví.

Další přání: ráda bych vám řekla, že jsem vždycky chtěla být kosmonautka. To by byl mnohem lepší příběh, že? Někteří mí kolegové to tvrdit mohou a taky to dělají. Celý život rozpohybovaný pohledem na Saturnovy prstence skrze pouliční teleskop nebo zuřivé odhodlání probuzené při pohledu na první rozmazané snímky modro-zelené exoplanety poseté oblaky. Já žádnou takovou inspiraci nezažila. Když dorazily fotografie z vesmírného teleskopu Tarter, byly mi čtyři roky, a dokonce si pamatuju, jak mi je rodiče ukazovali. Matka si mě posadila na klín a položila přede mě tablet. Hlas měla zastřený úžasem a pevně mě držela.

„Podívej, broučku,“ hlesla. „To je planeta, co obíhá jinou hvězdu. Má vzduch a oceány stejně jako my.“

To, co jsem řekla, už se dávno ztratilo v čase a ve vláknech vzpomínek, ale jasně si vybavuju svou naprostou lhostejnost. Ten obrázek byl nudný, a přestože zpráva s ním spojená byla nová a víceméně zajímavá, byly mi přeci jen čtyři roky. Nové a víceméně zajímavé věci tvořily asi devadesát procent mého dne, patřilo k nim všechno od růstu stroupku přes animák, co jsem ještě neviděla, až po nečekanou příchuť džusu u oběda. Je těžké připisovat hodnotu objevům, když jste ještě neodhalili parametry reality. A tak jsem významnost prvního fotografického potvrzení obyvatelné exoplanety nedocenila. Předpokládám, že každé dětství je plné slepých předpokladů.

Moji rodiče měli byt na dvanáctém podlaží v bytovém komplexu nad řekou Fraser. Zní to líp, než jaké to ve skutečnosti bylo. Neznala jsem nic než městskou džungli a nejdostupnější příroda pro mě byly hydroponické květináče na našem stísněném balkoně, kde otec pěstoval zeleninu k večeři. Hydroponické květináče mají do opravdové přírody daleko, ale i ony představují ekosystém. Celé hodiny jsem sedávala v horkém městském vzduchu a fascinovaně pozorovala hmyz, který taky přitahovalo všechno zelené a rostoucí. Ti brouci byli malý zázrak — úžasné maličké nestvůry naprosto nezapadající mezi okolní bloky betonu, droboučká stvoření, co se objevila jakoby kouzlem a patřila na místa mnohem divočejší než do otcových květináčů s kapiemi. Byly tam brouci a včely, pavouci a housenky. Pozorovala jsem, jak poletují a přelézají z listu na list. Nechávala jsem si je lézt po dlani. Žasla jsem nad tím, jak si něco tak maličkatého našlo cestu na místo, které se zdá nemožně vysoko i mně, tajuplné obryni obývající stejný prostor. Prožívali svá vlastní dramata, měli své vlastní cíle. Nepotřebovali mě tak, jak by mě potřeboval třeba pes nebo zlatá rybička. A právě tu nezávislost, tu naprostou oddělenost od světa lidí, jsem na nich milovala nejvíc.

Některý hmyz se v jistém smyslu rodí dvakrát. Nejdřív naklade vajíčko. Vajíčka jsou pro většinu druhů na Zemi daností a pro větší zvířata, která se takto rozmnožují, je to snadná záležitost. Vajíčko pukne, vylíhne se mládě — třeba kachna — a nijak zvlášť se od rodičů neliší. Kachňátko je pořád jasně rozpoznatelná kachna. Vyroste, začnou s ním cloumat hormony a přijde o to rozkošné chmýří, ale plave, kolébá se a zobe. U hmyzu je tenhle proces složitější. Z vajíčka vyleze larva, my ji známe jako housenku. Tohle stvoření má nohy, orgány a ústa — všechno, co živý tvor potřebuje. Je skvěle vybavené na svůj současný úkol, což je sežrat všechno v dohledu a pokusit se skrýt před predátory. Leze a jí a leze a jí a leze a jí, až s tím jednoho dne přestane. Najde větev nebo list. Zabalí se do ochranné sítě z proteinu. A pak se stane něco neuvěřitelného: rozpustí se. Housenka se rozloží na organickou hmotu a neporušených nechá pouhých pár částí. Během několika týdnů se hmota znovu spojí a vytvoří naprosto jinou formu. Jakmile je nové tělo hotové, nastane druhé líhnutí, z nějž vzejde stvoření tak odlišné od předchozího stadia, že pokud jste nebyli svědky proměny, došli byste k naprosto pochopitelnému závěru, že housenka a můra jsou dva odlišné druhy.

Obyvatelné exoplanety mě tehdy nezajímaly, ale proměny ano. Proměnlivost formy mi vždycky připadala jako něco krásného.

Probuzení z torporu není můj oblíbený zážitek. Na stupnici nepříjemnosti bych to zařadila někam k mírné kocovině nebo takové té rýmě, při které vám skřípe v dutinách, když si zatlačíte na obličej. Pocity samy se ale nepodobají ani jednomu. Tělo se cítí trochu ztuhle, slabě, ale jinak v pohodě. Probuzení je nepříjemné spíš psychicky, chvíli trvá, než se vědomí po letech nečinnosti zase usadí. Mějte na paměti, že lékařsky indikovaný torpor není to samé co spánek. Ve spánku vnímáme tok času, i když se nám zrovna nezdá sen. U torporu to tak není. Nejdřív jste vzhůru, pak nejste, pak jste zpátky… ale něco chybí. Něco chybí a vy nikdy nebudete umět přesně říct co.

Jakmile začal Merian kroužit kolem svého prvního cíle, navigační počítač vyslal naší posádce do torporových komor signál. Automatický systém dodal do našich výživových kapaček chemický roztok, ten nám doputoval do mozku a začal nás budit. Tenhle proces prý trvá asi hodinu, ovšem z mého pohledu se to stalo během chviličky. Světlo. Tvary. Zmatení. Musela jsem si postupně projít úplnými základy, jako bych si opakovala fakta, která jsem se naučila v dětství. Mám ruce. Mám ústa. Tohleto, co vidím, jsou barvy. Jsem Ariadne. Existuju. Pak přišly vzpomínky, souvislosti, a nakonec úsměv.

Jsme na Aecoru.

Začala jsem z mozku setřásat příslovečnou mlhu a procházet si v duchu protokol. Nejdřív jsem zatáhla za poutka a tím si uvolnila zápěstí z měkkého sevření látky, pak jsem rozvázala i popruh okolo pasu a kotníků. Být svázaný uvnitř něčeho, co je vlastně supermoderní přepravní bedna, může znít morbidně, ale ta pouta mají svůj účel a člověk si je sám uvolní raz dva. Jsou natěsno připevněná ke stranám torporové komory, a zatímco jsem v bezvědomí, drží mě zavěšenou uprostřed schránky, abych nepoletovala ze strany na stranu. Je to mnohem lepší než se probudit s modřinami po celém těle.

Jakmile jsem si uvolnila končetiny, zmáčkla jsem tlačítko, co otevře dveře komory. Světlo v místnosti bylo tlumené, ale stejně jsem mžourala, než si oči vzpomněly, jak se přizpůsobit. Torporové komory své obyvatele pravidelně myjí, ovšem denní ošplíchnutí mycím roztokem není to samé jako pořádná koupel. Moje oči, nos a ústa byly na okrajích pokryté krustou. Takové věci se holt po dvaceti osmi letech bez pořádného mytí dějí.

Vlasy, před odletem oholené, mi vyrostly hodně pod ramena. I nehty dosáhly děsivé délky, asi takové, jakou byste čekali po roce nebo dvou bez stříhání. Přibližně o tolik jsem během osmadvaceti let přepravy zestárla — o dva roky. Torpor člověka zpomalí a mezihvězdná přeprava poloviční rychlostí světla všechno zbrzdí ještě víc, ovšem stárnutí se nikdy nezastaví úplně. Buňka se dělí a srdce bije dál. Během torporu dostáváme léta navíc, ne nesmrtelnost.

Otevřela jsem toaletní skříňku, kterou nějaký chytrý interiérový designér připevnil na stěnu na dosah ruky. Jako první jsem vytáhla kleštičky na nehty a malý sběrný pytlíček. Ostříhala jsem si nehty a navrátila tak prstům užitečnost. Přede mnou nevábně pluly zaoblené kousky keratinu, co nejrychleji jsem je schovala do pytlíčku. Moje neukázněné vlasy budou muset počkat, ale vytáhla jsem ze skříňky pružnou gumičku a svoje kadeře, které mi povlávaly jako mořské panně, jsem si svázala. Týmy dole na Zemi myslely opravdu na všechno.

Jednu za druhou jsem odstranila elektrody, co mě pokrývaly od hlavy až k patě. Jejich vyrovnaný pulz zabraňoval svalům atrofovat, za což jsem vděčná. Dále jsem si z paže vytáhla kapačku, nalepila si náplast a sebrala těch pár kapek krve, co poletovaly vzduchem. Pak jsem se nadechla, připravila si pár terapeutických nadávek a vytáhla katetr z místa, kam se katetry obvykle zavádějí.

Ach, ten půvab cestování vesmírem.

Zaslechla jsem tiché šelestění značící, že moji kolegové procházejí stejným seznamem probouzecích povinností. Stěny na palubě Merianu jsou tenké, ale jsou tam, a to je hlavní. Viděla jsem záběry z klasických filmů, v nichž se posádka vesmírných lodí uspí, ovšem vždycky jsou v místnosti vyskládaní jeden vedle druhého v ponurých řadách jako na pitevním stole. Dovolte mi to říct jasně: když se probudíte po skoro třech desetiletích uměle navozeného bezvědomí, každý otvor máte pokrytý nějakým sajrajtem, nehty vypadají jako drápy, pokožka smrdí jako kříženec mezi čerstvě umytou nemocniční koupelnou a opuštěným výběhem v zoo a zrovna jste ze sebe vytáhli trubičku mokrou od moči… potřebujete chvilku o samotě. A to bereme v úvahu jen základní hygienu a marnivost. V tuhle chvíli je tu ještě důležitější psychologická záležitost.

Zrcadlo.

Jakmile si vzpomenete, kdo, co a kde jste, váš první impulz po probuzení je dívat se. Ovšem stejně jako dovede být nepříjemné probuzení po plastické operaci, přesně takové mohou být i první chvíle, kdy si prohlížíte své pozměněné tělo. Jste jiní. Potřebujete chvíli, abyste se na to připravili, a pravděpodobně ještě delší chvíli, abyste to vstřebali, a rozhodně si nechcete tím vším procházet v rámci skupiny. A tak má kajuta každého kosmonauta velké zrcadlo, které patří jen a pouze jemu. Zrcadlo nestojí naproti torporové komoře. Visí na stěně napravo od ní, mimo dohled, ale viditelné hned, jakmile se rozhodnete vydat se vpřed. Zrcadlo ví, že se chcete vidět co nejdřív — ale dej si načas, říká. Čekám tu, až budeš připravená, vůbec s tím nespěchej. Je to to nejlaskavější umístění, co jsem kdy viděla.

Pro případ, že byly naše postupy zapomenuty nebo překrouceny — nebo jste se o nich prostě nikdy nedozvěděli —, si pojďme na chvíli popovídat o somaformaci.

Říkejte si o Homo sapiens, co chcete, ale nemůžete popřít, že jsme všestranný druh. Na Zemi dovedeme přežít velké rozdíly mezi teplem a zimou. Živíme se úžasně pestrou škálou flory a fauny a můžeme radikálně měnit stravu podle potřeby nebo nálady. Dokážeme žít v pouštích, lesích, tundrách, močálech, na planinách, v horách, údolích, na pobřeží a všude mezi tím. Jsme přizpůsobiví, o tom není pochyb.

Ovšem jakmile jsme mimo naši domovskou planetu, naše přizpůsobivost zmizí. Dlouhé cesty vesmírem jsou pro lidské tělo peklo. Když už kosti a svaly nepokouší gravitace, rychle přestanou plýtvat zdroji na udržování hmoty. Srdce zleniví při pumpování krve. Oční bulvy změní tvar, a to způsobí problémy s viděním a bolesti hlavy. Ačkoli jsou tyto neduhy nepříjemné, blednou ve srovnání s radiací naplňující zdánlivou prázdnotu. V raných dekádách lidských cest do vesmíru stačilo šest měsíců na orbitu blízkém Zemi — jen něco přes tři sta kilometrů — na to, aby se znatelně zvýšilo riziko rakoviny. Čím dál do meziplanetárního prostoru, daleko od vlídného atmosférického pobřeží Země, tím víc riziko stoupá.

Lidské cesty do vesmíru byly kvůli tomu na desetiletí zastaveny, ochromil je nerozlousknutelný technologický oříšek: jak udržet lidi ve vesmíru naživu po dobu potřebnou k přeletu na jinou planetu? Mlátili jsme hlavami o stůl a snažili se sestrojit nástroje schopné toho, co nedokáže naše anatomie. Lámali jsme si hlavy s algoritmy, abychom sestrojili umělou inteligenci, kterou bychom mohli do vesmíru vyslat místo sebe. Ovšem naše stroje na to nestačily a naše softwary se nikdy neprobudily. Věděli jsme, že v jiných světech život je, ovšem nedokázali jsme se dostat z vlastní předzahrádky. A přestože sondy a vesmírné teleskopy nám naše galaktické sousedství trochu osvětlily, klíčovou dírkou člověk nikdy neuvidí všechno. Při řádném průzkumu si potřebujete zamazat ruce. Potřebujete lidskou intuici. Potřebujete oči, co vám prozradí, že to, co vypadá jako kámen, je možná něco víc než kámen.

Jakmile věda pokročila, ukázalo se, že je mnohem jednodušší místo toho proměnit naše těla.

Lidé se moc nemění — ne tak, abychom byli k nepoznání, překročili hranice vlastní lidskosti, ne natolik, že bychom změnili náš způsob myšlení, jednání nebo vnímání. Geny se dají upravit jen do určité míry, a nikdy ne trvale. Lidské tělo je totiž složeno z trilionů buněk, a pokud neustále neudržujete opatrné změny, které jste na ně aplikovali, buď se během přirozené obnovy vrátí do původního stavu, nebo zlovolně zmutují. A proto vznikla enzymová náplast: umělý výrobek podobný kůži, dodávající našim tělům těch pár nezbytností, co potřebujeme k přežití v jiných světech. Pokud bych náplasti přestala nosit, moje tělo by postupně suplementy vyplavilo a já bych skončila taková, jaká jsem byla před tím, než se ze mě stala kosmonautka (s roky a vzpomínkami navíc).

Somaformace je elegantní řešení, ovšem není to okamžitý proces. Pokud jsou enzymové náplasti v medicíně stále využívané, už to víte — jestliže máte například cukrovku a vaše tělo nedovede vytvářet vlastní inzulin. Pokud jste ale náplast nikdy nepoužili (nebo pokud už jsou touhle dobou překonané), možná si ji představujete složitější, než ve skutečnosti je. Jednou jsem na charitativní akci mluvila s dítětem, které bylo velice zklamané, že aplikace náplasti nezpůsobí úplnou proměnu (hádám, že doprovázenou kresleným klipem s písničkou). My kosmonauti nejsme superhrdinové ani kožoměnci. Jsme lidé jako vy. Ačkoli jsou lidská těla nesmírně tvárná, pořád potřebují čas, aby se přizpůsobila. Transplantace životně důležitých orgánů nebo užívání léků se může často setkat s jistou fyziologickou rezistencí, a to samé platí o somaformaci. Zatímco se tělo mění, je mnohem příjemnější být v bezvědomí.

Já sama jsem zaujatá, jak jen to jde, ale věřím, že co se týká výletů z planety Země, je somaformace to nejetičtější řešení. Jsem pozorovatelka, ne dobyvatelka. Nemám zájem měnit jiné světy tak, aby mi vyhovovaly. Volím mírnější strategii: měním samu sebe, abych se já přizpůsobila jim.

Na první pohled jsem po probuzení na Aecoru nevypadala nijak zvlášť odlišně. Enzymová náplast na rameni — kterou mi během torporu pravidelně vyměňovalo šikovné robotické zařízení — mi tělo udržovala ve stejném stavu vhodném pro lety do vesmíru jako při mé první tréninkové misi na oběžné dráze Země. Moje krev vytváří svou vlastní nemrznoucí směs umožňující přežít extrémní teploty ve vesmíru i na povrchu planet. Moje kůže pasivně absorbuje radiaci a přetváří ji na výživu. Tahle vylepšení už jsem používala dlouho. Když se však moje tělo začalo ve stavu beztíže v mikrogravitaci pohybovat a komíhalo se jako chaluhy v poklidném moři, projevilo se další, nové vylepšení.

Třpytky.

Vím o minimálně jednom laboratorním technikovi, co by se na mě mračil, že tomu říkám zrovna takhle. Ve skutečnosti se jedná o umělý reflektin, protein vyskytující se v kůži některých druhů olihní. Ale… no tak. Jsou to třpytky. Kůže se mi třpytila a na chvíli jsem pocítila dětinskou radost, jako bych si na sebe vysypala kufřík s výtvarnými potřebami, jako by mi někdo na karnevalu namaloval obličej, jako bych tu poletovala v obláčku vílího prachu. Astrotřpytky mají však praktické využití. Aecor je od své hvězdy vzdálený přibližně tak jako Uran od Slunce, což znamená, že z jeho slunce není na obloze vidět víc než srpeček. Noc a den se nijak zvlášť neliší. Třpytky tu plní stejný účel jako u mořských tvorů na Zemi: zachytávají a odrážejí světlo. Během většiny pracovního dne sice budeme oblečení, ovšem dokázat zachytit třpytivé tváře ostatních členů posádky na černočerném ledovém poli není k zahození. Také jsme potřebovali na výše zmíněných ledových polích omezit používaní světel, protože světlo znamená teplo a my jsme nechtěli způsobit tání. A uvnitř lodi, tam reflektin znamená méně energie potřebné na vnitřní osvětlení, což je na planetě, kde jsou solární panely k ničemu a všechno pohánějí baterie, vcelku výhra.

A navíc: já se třpytila. Měla jsem pocit, že je sakra škoda se oblékat, ale i tak jsem to zvládla.

Jako prvního jsem ten den uviděla Chikondiho a jeho tvář mě udivila víc než ta moje. Paměť mi tvrdila, že jsem se s ním rozloučila asi před hodinou, a on tu teď stál celý neupravený, třpytivý a… znatelně starší. Je z nás všech nejmladší a ty dva roky stárnutí se na jeho tváři dvacátníka podepsaly víc. Byl také hubenější, stejně jako já, ovšem já strávila tolik času mentálními přípravami na to, jak se změním já, že mě nenapadlo přemýšlet o tom, jak moc se možná změní moji přátelé.

Chikondi to zřejmě vnímal stejně, protože na mě chvíli zíral, než svou rozpačitost rozehnal smíchem. „Dobré ráno,“ pozdravil.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem. „Spal jsi dobře?“

„Zdál se mi zvláštní sen. Pomáhal jsem bráchovi přerovnat ohromnou knihovnu a ty knížky byly psané nějakou hatmatilkou a najednou jsem si uvědomil, že to vůbec nejsou knihy, ale dorty…“

Zamračila jsem se. Žádná část jeho vědomé mysli neměla být aktivní. Začala jsem v duchu probírat, co by to mohlo znamenat, co všechno se mohlo v jeho komoře pokazit, jaké závady jsem zřejmě při kontrole přehlédla, jaké nepředvídatelné následky to může pro jeho mozek znamenat…

Chikondi se na mě potutelně usmál. „Ariadne, dělám si legraci.“ A znovu se zasmál.

Lehce jsem ho šťouchla do ramene, pak sklonila hlavu, přeletěla za žebřík a ručkovala podél zdi. „Takže jsi v pohodě, jo?“

„Rozhodně,“ odpověděl Chikondi. Pak se odmlčel. „Katetry jsou zlo.“

Solidárně jsem přikývla. „Pravda pravdoucí.“

Elenu jsme našli ve velínu, jak začíná s kontrolou systémů. Přemýšlela jsem, jestli taky potřebovala dostatek času, aby se na sebe vynadívala, nebo jestli už to pro ni je stará vesta. Elena je minimálně o devět let starší než my ostatní, takže má mnohem působivější životopis. Účastnila se marťanské mise Eridania 8 a také jako první vkročila na Ceres. Tohle nebyla její první jízda v sedle. Ať už však měla ze svého těla jakékoli pocity, její dychtivost pustit se do práce nemohla být jasnější. Stejný záblesk v očích jsem u ní viděla každé ráno během našeho společného přípravného tréninku, pokaždé když si nazula pohorky nebo naplnila tašku sklenicemi se vzorky. Měla jsem tušení, že pro ni je nadpozemská pokožka jen znamením, že to bude stát za to.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji Chikondi.

„Dobré…“ začala a podívala se na obrazovku. „Odpoledne, popravdě.“

„A jo,“ odvětil Chikondi. Den na Aecoru trval stejně dlouho jako osm dní na Zemi, ale my se stále drželi pozemského času.

Nebo alespoň někteří z nás. Jack připlul dolů až za půl hodiny, pozdě jako vždycky. Od mých začátků v KOH jsme s Jackem společně působili v různých posádkách a i mimo to jsme si byli blízcí, ovšem v tu chvíli jsem váhala, jestli bych ho v davu poznala. Nikdy jsem ho neviděla s dlouhými vlasy nebo plnovousem, co by nebyl promyšleně upravený.

Jednoho po druhém nás sjel pohledem a vybuchl smíchy. „Všichni vypadáte děsně,“ pronesl.

„Ty taky,“ odtušila věcně Elena.

„Jo.“ Jack si přetáhl košili přes nos a zašklebil se. „Fuj.“ Sáhl si na drdůlek pohupující se na temeni. „Tohle musí pryč. Ale ty vousy si možná nechám. Chikondi? Chceš být můj vousobrach?“

Oba se na sebe zpod toho svého houští zakřenili. „Jasně,“ řekl Chikondi. „Ale myslím, že ty tvoje jsou nebezpečná hořlavina.“

Jack se od srdce zachechtal. „Ty na tom nejseš o moc líp, kámo.“

Přeletěla jsem ke komunikační obrazovce. „Stahují se nám nějaké soubory,“ poznamenala jsem.

„Něco urgentního?“ zeptala se Elena.

Jakékoli informace od KOH by byly čtrnáct let staré, ovšem i o starých problémech je dobré vědět. Očima jsem přelétla seznam stahování. Žádné aktualizace protokolů, žádné nouzové zprávy. Zavrtěla jsem hlavou. „Parametry se nezměnily,“ řekla jsem. „Mise má zelenou.“ Sledovala jsem, jak se indikátory průběhu pomaloučku posunují, jeden bajt za druhým, a ten pohled mě uvnitř hřál stejně, jako když dron doručil zásoby na naši mobilní základnu v Antarktidě nebo když mi moji rodiče poslali balíček na koleje. Je-li svět, který tak dobře znáte, mimo dosah, není nic příjemnějšího než zjevná připomínka toho, že stále existuje.

Co se týče oficiálního vzdělání, nejsem vědkyně. Jsem inženýrka. Stavím stroje a zajišťuju pohon, který dostane vědce tam, kam potřebují. V podstatě jsem pracovnice podpory. V téhle roli jsem se vždycky cítila nejpohodlněji. Onoho dne, kdy jsem se přihlásila k výcviku na KOH — bylo mi sotva devatenáct —, jsem do dveří vancouverského kampusu vstoupila s jediným úmyslem, držet se nohama pevně na zemi. Představovala jsem si život plný pohledů vzhůru do oblak, kam budou odlétat výsledky mé práce. Netušila jsem, jak daleko se dostanu — ale myslím, že to o sobě tehdy netušila ani KOH.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S pokorou a nadějí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.