za sklem

Běžela jsem. Lehce, jako bych se vznášela. Nevím, odkud a kam, ale něco mi říkalo, že bych měla. Rozevlátá, jen v bílém županu a střapatých pantoflích.

Komu jsem utekla a proč?

Něco za mnou přibouchl vítr. Snad dveře, možná zapomenutou okenici.

A taky někdo lusknul prsty… do jinak tiché chodby.

Znáte ten pocit, kdy se musíte okamžitě podívat za sebe, ale něco vám v tom brání? Podivný imaginární odpor. Přesně! Děje se to ve snu.

Tak moc jsem chtěla.

Dlouhá, rovná chodba se mi zdála užší a užší. Rostla přede mnou do výšky. Otáčela jsem hlavu za světlem – k oknům s černými rámy, skrz která mě pronásledovalo ostré denní světlo. Dopadalo sem kolmo. A já cítila odpor vzduchu i světla.

Uvědomila jsem si, že ty pantofle nemohly být moje. Vyšlapaná podrážka mi vadila ze všeho nejvíc. Zkoušela jsem vyhazovat jednu i druhou nohu do vzduchu tak, abych se jich zbavila. Nemožné přání. Ač jsem zákonitě zpomalovala, nic z toho se mi nedařilo, zakopávala jsem a zbytečně se připravovala o čas.

Při posledním pokusu jsem narazila na větší problém. Sklo, dveře. Skleněná překážka bez kliky. Naštěstí jsem těsně před střetem stačila natáhnout ruce před sebe. A to tak, že se mi podařilo snížit odpor a nenarazit čelem přímo do tlustého skla.

Bože! V obou ramenou mi na vteřinu přesně prasklo. Auuu…

Co teď? Unaveně jsem dýchla na sklo.

Probudila jsem se? Ne.

Jsem na konci. Kde ale? Za sklem. Ne však sama.

ona je za sklem

Já? To nejde! Já přece sedím tady. Za sklem. Nebo před sklem? Kde to vlastně sedím? Otřesená.

Všechno na mně ztěžklo. Necítím svoje tělo. Kdo za mě dělá ty pohyby?

Ještě před chvílí jsem běžela a teď se dívám na sebe. Jsem tady a tam. Současně. Někdo tu ale musel být dřív. Spíš ta za sklem.

Vím, jsem to já! Její duše – chci se do té druhé vrátit. Byla jsem už daleko, letěla jsem jinam! Ale ona si mě na poslední chvíli zavolala nazpět.

Proč tedy to tlusté sklo? Půjde rozbít? Zkusím to.

„Jsem tady. Tady za sklem. Chci k tobě,“ křičela jsem a bouchala na sklo. Nejdřív jen zlehka dlaní, pak pěstí. Jednou, druhou. Nakonec jsem se i postavila. Poodstoupila a kopla do něj. Jednou, dvakrát, třikrát…

Proč to nikdo neslyší? Ani ta druhá ne? Vždyť tam ani neleží sama.

Už to mám! Tohle je nemocnice. Nemocniční chodba a to přede mnou, kam mě nechtějí pustit, je pokoj. Zvláštní pokoj, kam nemůže jen tak někdo.

Já bych ale mohla! Protože já chci být zase ona. Jsme jako jedna. Vždycky to tak bylo.

I když já tu byla první.

vzpomínka za sklem

Seděli jsme za sklem. Venku liják. Uvnitř dusno. Neviděli jsme před sebe. Přední sklo se s každým výdechem víc a víc zamlžovalo.

Chvíli jsme nemluvili, snažili jsme se všemožně sledovat cestu. Ujížděli jsme po ní. Asi osmdesátikilometrovou rychlostí.

Já a můj bratr. V autě, v noci. Pozdě v noci. Hodina mezi psem a vlkem. Čas na palubní desce už neodpovídal letnímu období. Někdo jiný než my jej změnil zrovna v tu noc. Všemi proklínaná změna času.

„Nemusel jsi,“ řekla jsem do dusivého ticha. Zrovna šlápl na brzdu. Něco přeběhlo přes silnici.

Koukla jsem do zpětného zrcátka. Stromy se ve větru kymácely do všech stran. Jako oživlé přízraky kolem sebe mávaly větvemi.

„Sakra! Asi zajíc,“ vykřikl a pohnul páčkou od sebe. Stěrače kmitaly pomaleji, ale on nezpomalil. Zatáčky projížděl ještě rychleji.

Přestávalo pršet, ale tvořila se táhlá mlha. Nikdo neviděl na konec. Blížil se.

Zavřela jsem oči. Stejně jsem nic neviděla. Všechno se mi slilo v jedno. V jeden rychlý obraz – splývavý obraz noci, světel, mlhy a dešťových kapek, které se v odraze dálkových světel leskly a držely nějakou chvíli na skle.

„Zpomal! Měla jsem si radši vzít taxi,“ polkla jsem. Vzduch mi došel.

„Abys pak řekla, že jsem tě neodvezl, i když jsem mohl,“ řekl vyčítavě.

„Byla to přece náhoda, že jsme se tam potkali. Změníš to v tragédii. Prosím, zpomal, nebo zastav!“ křičela jsem na něj a nabírala poslední vzduch, než… „Zpomal! Děláš to schválně?“

„Hysterko praštěná!“ vysmíval se mi.

V duchu jsem mu dala za pravdu.

Panika. Třásla jsem se. Nemohla jsem vůbec nic. Nevěřila jsem mu. Neviděla jsem ho dva roky. Byl pro mě už někým jiným. Cizí a bezejmenný.

Potřebovala jsem si ulevit a uhodit ho.

Už nevím, zda jsem to udělala. Přišlo něco, co mě předběhlo. Rána. Hrom. Blesk. Několik.

Pak tma. Těžká, hustá. Ještě nikdy jsem v takové tmě neusnula.

Lze se z úplné temnoty probrat? Probudit se? Na světlo. K životu.

Ještě pořád nevím. Necítila jsem nic. Ruce, nohy… jeho. Ani srdce.

Jen ji. Vycházela ze mě, aby vstoupila do někoho živějšího.

Na konci to nesmírně zabolelo.

modlitba za sklem

U její postele seděla matka, u jeho otec.

Sešli se v jedné místnosti všichni takhle společně až dnes. Ty dva roky, které se předtím neviděli, se najednou zdály dlouhé. Proč vlastně?

Ironie osudu. Mluvit mohli jen dva z nich. Plakat, modlit se. Žít.

Já jim pomoct nemohla. Nikdo mě neslyšel. Stála jsem neviditelná za sklem.

Nejhorší paradox živoucí duše. Ona vdechne tělu život, ale pokud tělo už nemůže, nechce, nikdo živý jí nepomůže.

Nezůstane.

Bylo zbytečné sápat se dál po skle. Napínat ruce, nabízet pomoc, když o to tělo přestalo stát. Přestalo bojovat.

Vrátila jsem se sice, ale možná pozdě.

Mezi vším tím nářkem a smutkem, který ke mně docházel skrze tlusté sklo, jsem zatoužila uslyšet její hlas. Můj hlas – na dlouho vlastní. Byl mi tolik příjemný, protože vycházel ze mě.

Hlas je ozvěnou duše.

Bylo mi u ní zkrátka dobře. Nechtělo se mi od ní odcházet a hledat si jinou. Vždyť se mě tolikrát chytala, vždyť se se mnou tolikrát radila. Vždyť se za mě modlila. Byly jsme jako jedna.

Jedno tělo, jedna duše.

Ona… ona mě nikdy neopustila.

Nikdo nemá právo zbavovat se duše.

Musí odejít sama. Smířená a čistá…

život za sklem

Najednou nevím. Byl to pořád sen, nebo už nebe? Možná návrat… k sobě.

Zase vnímám. Mohu otevřít oči? Slyším známý hlas. Někdo se mě dotýká na ruce. Sám je má zpocené. Možná vlhké od věčného utírání slz. Možná proto, že zase cítím teplo a chlad. Živé zákonitosti.

Ten vzlykot mě pálí u srdce. Cítím to. Cítím své srdce, to je hlavní! Bije, zase ve mně bije život. Můj život.

Ještě pořád nevím, kde jsem. V jedné chvíli se nade mnou sklání tolik tváří, které někdy mluví a někdy ne.

Já mluvit nemůžu. Hadička v puse mi překáží a škrábe mě v krku. Dýchám sama? Ano. Hrudník se mi rozpíná, nabírá vzduch. Vnímám každý pohyb. Jak to? Každý ne… tenhle je zatím jediný.

Maminka pláče, vzlyká. Usedavě.

Vzpomínám si. Někam jsme jeli. Já a on. Můj bratr. Kde je teď?

„Už je jistě v nebi,“ řekne tatínek a rozbrečí se. Obejme maminku a posadí ji na židli. Jinak by už dávno omdlela.

Někdo předtím otevřel skleněné dveře a mého bratra odvezli ven. Na poslední cestu. Proč by ne, všechny dveře jdou přece otevřít, i když se někomu zdá, že zvenku nemají kliku. Nebo že ten někdo není slyšet, není vidět, že mu není dovoleno vstoupit ani odejít.

poslední minuta za sklem

Takhle mluví duše ke svému tělu za sklem:

„Přeji si někoho, jako jsi byla ty! Snad ho potkám brzy. Nechci hledat dlouho. To unaví každou duši.

Odcházím – nezlob se. Prý chceš být sama. Stejně jako jsi přišla na tento svět, chceš i odejít.

Mám ještě naposledy zavolat? Chceš, abych se do tebe vrátila? Budu ti chybět, vzpomeneš si někdy?

Promiň, budeš už jen tělem. Tělem bez duše. Tomu přece nechybí nic.“

To se stalo přesně před minutou…

Teď už jsem zase tvá. Tvá duše. Pluji v tobě. Klidně. Tvé tělo se umoudřilo a pustilo mě zpět. Zavolalo si mě. Přece jen se mnou bylo spokojené.

Žádné sklo, žádná překážka. Ani jedna z nás před sklem nebo za sklem.

Budu s tebou, neboj se! A těším se. Nejvíc ze všeho se těším na tvůj hlas – je mou ozvěnou. Naším věčným spojením. Jistotou, že o sobě víme.

„V každém z nás je ještě někdo, koho neznáme.“

Carl Gustav Jung

za dveřmi

Plynulý nádech do břicha a pomalý výdech. Příprava.

Vcházím do jejího pokoje. Už nebývám překvapená. Jdu si po svém. Dělám to tak roky. Posbírám rozcourané, zmuchlané prádlo poházené na posteli, některé přehodím přes opěradlo koženkového křesla. Ona se na něm točí, zdvihá se přitom na špičky. V puse má strčený konec víčka od pera, nevnímá mě.

Rozhlédnu se, jinak se zdá být vše v pořádku. Podle mého gusta tady není nic, ale nezbývá mi než se s tím smířit.

Je poledne. Teplé slunce se opírá do zrcadlového skla na bílé dvoukřídlé skříni, před kterou se střetneme. Zvláštní. Máme shodný postoj. O výrazech nemluvě. Každá před odrazem té druhé. A nechce se nám vůbec nic říkat.

Vydechneme. Tak, aby to bylo vidět i slyšet. Ona se přece jen víc prohne v pase a zaujme suverénnější postoj. K tomu zapózuje. Prudce zakloní hlavu, oběma rukama si prohrábne dlouhé elektrizující vlasy a stočí si je do uzlu. Tváří se naštvaně a chová se k nim drsně.

S tím odrazem zrcadlícím se ve skle jsem úplně zapomněla, že i stín prozrazuje.

„Na co myslíš?“ zastavila mé tiché úvahy a bez oslovení se ohlédla kamsi k oknu. Mohla se ptát vlastně kohokoli.

Pokoj v přízemí.

Léto a parno.

Modrý závěs se i přes otevřenou ventilaci ani nepohnul. Její soukromí o patnácti metrech čtverečních překypovalo zbytečnostmi. Bordel a chaos. Zuřila jsem.

Přesto to byl názor nevyslovitelný nahlas. Už roky nepatřičný! Tady si ho mohl dovolit jen málokdo.

Nic, naprosto nic na bílém kosmetickém stolku nemělo řád. Rozčilovalo mě to. Ty fleky a šmouhy na dříve vyleštěné ploše, kam si odkládala líčidla, už něco pamatovaly a stávaly se nevzhlednými a trvalými skvrnami její povahy.

Vzdávám to. Otočím se, přejdu ke dveřím a položím ruku na kliku.

„Ten drdol mi nesluší,“ řekne zklamaně a zašklebí se na sebe. Zase do toho stejného zrcadla. Přitom si agresivně vyrve gumičku z trčícího ohonu. Cítím, jak to zatahalo. Syknu a ona zapiští. Dlouhé vlasy se v mžiku rozletí na všechny strany. V elektrizující vlně chvíli nekontrolovaně poletují.

„Sluší,“ nesouhlasím. Sice zbytečně a pozdě, ale říct to musím. I když vím, že tady má pravdu vždycky ona. Ona – má dcera.

Slušel jí, nesmírně jí slušel.

Jen ona o tom ještě nevěděla…

přede dveřmi i za nimi

Počítala jsem, kolik dveří máme v domě. Podivné myšlenky. Podivná schémata.

Za jedněmi z těch deseti jsem zrovna stála. Byly tmavé, potažené neviditelnou fólií. Nic neobvyklého. Tuhle přidanou hodnotu dveře mívají. Chrání je. Před potlučením, když už se s nimi musí občas bouchnout. Jsou odolnější. Vydrží toho o trochu víc. Vždyť dveře jsou jednou z nejpoužívanějších věcí v domech.

Byly to její dveře, za kterými jsme obě stály. Samy, každá z jedné strany. Já docela těsně. Snad abych ji líp slyšela – chodit a vzdychat. Vzdychat a povídat si pro sebe. To měla po mně. Svůj svět, svět cizích imaginárních postav, se kterými navazovala kontakt, pokaždé když je potřebovala. Teď je sama přivolala. Byla v nesnázích. Nevím, proč si nezavolala na pomoc mě.

Připadala mi za těmi dveřmi tak sama a smutná, tolik jsem ji chtěla odtud vysvobodit.

Na chvíli jsem zavřela oči. Kvůli vzpomínkám. Tam, o pár let zpátky, to bylo za dveřmi jednodušší. Hrálo se na schovávanou, četlo se, bavilo a smálo. Tam se ani na noc dveře nezavíraly. Žádné.

u dveří do dětství

Měla mě v hrsti, odmala. Až příliš se mi podobala. Kdo? Ona přece – má dcera.

Stojí na lakované podlaze mezi kuchyní a obývacím pokojem s rukama v bok. V obličeji je strnulá, soustředěná. Dlouhé silonové šaty s velkými žlutými květy až ke kotníkům si při chůzi důležitě nadzvedává. Všechno bere tolik vážně. Má trému, ale nesmí ji dát na sobě znát. Kamery toho umí zachytit dost. Má s tím nemalé zkušenosti. Každý pohyb i krok, každou roli si poctivě opakuje, dokud není připravená vystoupit. Potom se postaví pod schody, zvedne si přední díl šatovky skoro až nad kolena, levou rukou se přidržuje dřevěného zábradlí, aby tak naplno a sebevědomě vkročila do své scény. A když se vydává za populární zpěvačku, po většinu času svého vystoupení s některým z ovladačů k televizi, pak se umí i patřičně rozvášnit. Přehazuje si ovladač z jedné ruky do druhé jako nějaká megastar. Výkon podá perfektní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za sklem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.