Originally published in the English language as How to Have Impossible Conversations:

A Very Practical Guide by Peter Boghossian and James Lindsay.

Copyright © 2019 by Peter Boghossian and James Lindsay

Jacket design © Darina Fiala, 2021

Translation © Svatoslav Gosman, 2021

Czech edition © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-912-4

Věnováno našim rodinám

KAPITOLA 1

KDYŽ SE ZDÁ, ŽE JE NEMOŽNÉ SE DOMLUVIT

Tato kniha je o tom, jak efektivně komunikovat s lidmi, kteří zastávají naprosto odlišné postoje. Žijeme v době, která lidi rozděluje a polarizuje, takže spolu nemluvíme. Následky tohoto faktu jsou nesmírné a zásadní: máme strach mluvit otevřeně a upřímně, nejsme schopní sdílet společné problémy a přicházíme o přátele.

ROZHOVOR S HLUPÁKEM

Zhruba před dvaceti lety mluvil Peter, jeden z autorů této knihy, o pozitivní diskriminaci s kolegyní (v textu označená jako SDL), bílou ženou, která se politicky vymezuje jako liberálka. Rozhovor na toto kontroverzní téma se brzy dostal do obrátek. A jak tomu v takových situacích bývá, diskuze rychle skončila. Pojďme si zpětně promítnout průběh této konverzace:

SDL: Takže tvůj názor je, že pozitivní diskriminace není férová.

Boghossian: Ano, protože opravdu není. Vůči komu je férová?

SDL: Už jsem ti to řekla. Vůči tradičně odstrkovaným menšinám, jako jsou Afroameričané. Ti prostě vstupují do světa s handicapem. Nemají stejné příležitosti, jaké máme třeba my dva.

Boghossian: Ale proč je nutné tohle řešit pomocí nějakého uměle prefabrikovaného principu?

SDL: Ty jsi jak zaseknutá gramofonová deska. Protože jsou to Američané a zaslouží si lepší život. Nerozumíš tomu, protože jsi nikdy nemusel takové překážky překonávat. Mohl jsi chodit do dobrých škol a nikdy jsi nemusel řešit ani zlomek problémů, kterým oni čelí den co den.

Boghossian: Řekněme, že máš pravdu. Ve skutečnosti si to sice nemyslím, ale řekněme, že máš pravdu. Ukaž mi ale důkazy, které prokazují, že pozitivní diskriminace je tím pravým nástrojem, jak vyřešit staré křivdy.

SDL: Já nemám žádné důkazy. Prostě je to správné, protože –

Boghossian: Takže nemáš žádné důkazy. Prostě jen naprosto věříš svému přesvědčení, pro které ovšem nemáš žádné důkazy.

SDL: Ty mě neposloucháš.

Boghossian: Ale poslouchám. Pokouším se přijít na to, jak můžeš pevně věřit v něco, pro co nemáš žádné důkazy. Domníváš se, že Afroameričanům je s Clarencem Thomasem lépe? Myslíš si, že bylo dobře, když se stal soudcem Nejvyššího soudu, nebo že by pro Afroameričany bylo lepší, kdyby tam seděl liberální běloch?

SDL: Ty mě štveš (šťavnaté zaklení). Já fakt nechápu, že můžeš být učitelem.

Boghossian: Mrzí mě, že to bereš takhle. Možná že kdybys líp obhajovala svoje přesvědčení, nebyla bys tolik naštvaná na někoho, kdo ti klade jednoduché otázky.

SDL: Co učíš svoje studenty?

Boghossian: Ale ty nejsi můj student. A nebuď naštvaná.

SDL: Jsi prostě hlupák. A už se o tom nebudeme bavit.

Ta žena měla pravdu. Peter neposlouchal. Projevoval se jako nepříjemný hlupák. V této krátké výměně názorů partnerku přerušoval, když odpovídal na její výroky, používal spojku „ale“ (což je patrně ta nejmenší špatná věc, kterou udělal), měnil témata a neodpovídal na její otázky. Byl natolik soustředěný na to, aby vyhrál – a aby partnerku intelektuálně zahanbil –, že celou konverzaci destruoval a zcela vyloučil možnost budoucí produktivní výměny názorů. Jeho kolegyně (SDL) konverzaci nakonec ukončila, ale měla to udělat už dřív.

Rozhovor mezi lidmi, kteří zastávají zásadně odlišné názory ve věcech náboženství, politiky nebo hodnot, pokaždé představuje výzvu. Z tohoto pohledu konverzace mezi Peterem a SDK nemohla probíhat hladce, ale na druhé straně nemusela dopadnout tak špatně. Existují dobré i špatné způsoby, jak vést rozhovory s lidmi, kteří zastávají zásadně odlišné názory, ale lze si představit lepší přístup, protože je možný. Jelikož je naše současné kulturní prostředí hluboce polarizované, je dnes dokonce těžší než obvykle diskutovat produktivně a překonat tyto názorové odlišnosti.

I když se rozhovor mezi Peterem a SDL odehrál před skoro dvaceti lety, obecně řečeno nástupní prostor pro vzájemné rozhovory se mezitím rozpadl, takže dnes je ještě mnohem obtížnější diskutovat s lidmi, kteří zastávají zásadně odlišné názory. Vypadá to, že hašteření a nedůvěra neberou konce: liberálové vs. konzervativci^1, věřící proti ateistům, demokrati vs. republikáni (v USA), jedna sekta proti druhé, skupiny, které spojuje stejná identita, proti jiným názorovým skupinám (nebo proti všem) a zuřivé, reakční nebo radikální okrajové názorové skupiny proti zmateným a vyčerpaným centristům.

Kvůli těmto a mnohým dalším rozporům lidé strádají, protože by si rádi s druhými popovídali. Jenže stojí na straně, kterou si vybrali, a bitevní linie jsou jasně vytyčené. Za této situace jen málokdo ví, jak mluvit s „druhou stranou“, a mnozí lidé se domnívají, že ti, kdo mají odlišné přesvědčení, jsou pro ně existenciální hrozbou – tedy že představují sílu, která znamená existenční hrozbu pro všechny ostatní lidi. A zdá se, že tu není žádné řešení a ani nejde od problému utéct. Dokonce ani nevíme, jak se máme zachovat, když se nedokážeme během večeře shodnout s někým z vlastní rodiny, a rozpalují nás argumenty známých uveřejněné na sociálních sítích. Mnozí lidé tuto situaci řeší tak, že se raději „výbušným“ tématům vyhýbají. To je v pořádku a za určitých okolností je to dokonce i správné. Ale je to jen dočasné řešení. Takže je naprosto zásadní, abychom se naučili vést tyto obtížné – a dokonce zdánlivě nemožné – rozhovory.

CO JE „NEMOŽNÁ KONVERZACE“?

Když mluvíme o „nemožné konverzaci“, máme na mysli takový druh rozhovoru, který se zdá být zbytečný, protože probíhá mezi zdánlivě nespojitelnými břehy, které oddělují vzájemně si odporující myšlenky, zásadně odlišná přesvědčení, morální postoje, politické názory nebo pohledy na svět. Nemáme ale na mysli výměnu názorů, jaká nastává v situaci, když s vámi někteří lidé absolutně nechtějí diskutovat. Extrémním příkladem jsou agresivní a zastrašující nebo neústupní lidé, kteří s vámi odmítají mluvit, nebo vám dokonce ani nechtějí naslouchat – tak tohle není druh rozhovoru, který v této knize označujeme jako „nemožný rozhovor“. Když s vámi totiž někdo odmítá mluvit, už se přece nejedná o konverzaci. A žádná příručka vás nenaučí, jak někoho donutit, aby se s vámi bavil, když o to nemá zájem. Ale tato situace nastává jen výjimečně. Většina lidí se s vámi ve většině případů dá do řeči na většinu témat.

Ačkoli produktivní diskuze s lidmi, kteří zastávají zásadně odlišné názory, může být extrémně náročná, ty skutečně „nemožné“ rozhovory vznikají jen okrajově. Obvykle člověk, který už něco investoval do svého přesvědčení, chce tím víc s druhými lidmi o svém názoru mluvit. Takže problémem v těchto případech není někoho k hovoru přimět, ale potíž je v tom, že pak někdy cítíte beznaděj, protože dotyčný člověk často nemluví s vámi, ale na vás. V takových situacích se zdá, že jste pro daného člověka přijatelný partner, ale jen proto, že do vás může takříkajíc „nalít“ svoje názory, nebo že jste oponentem, kterého je třeba v debatě porazit.

Kniha Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory vás naučí, jak mluvit s někým, kdo je ochotný s vámi konverzovat, a to dokonce i když se zdá, že s tímto člověkem je dialog zdánlivě nemožný. Možná že je někdo naštvaný, nebo se zdá, že vaše politické názory jsou příliš odlišné na to, abyste za takové situace vedli s respektem a úctou plodnou diskuzi. Ale pokud je s vámi někdo ochotný mluvit, byť zastává extrémní postoje nebo takové postoje zuby nehty obhajuje, popřípadě je silně zaujatý, pak vás tato kniha naučí, jak s takovými lidmi efektivně komunikovat.

Je samozřejmě snadnější vyhnout se diskuzi s lidmi, kteří zastávají zásadně odlišná stanoviska, ale ne vždy to lze. Může se stát, že vás někdo přímo osloví, nebo se ocitnete „v pasti“, protože se jedná o přátele nebo někoho z rodiny, popřípadě je téma pro vás natolik závažné, že ho nechcete nechat spadnout pod stůl. Pokud se ocitnete v takových situacích, pak je dobré vědět, jak si máte počínat. Tato kniha vás vybaví návody, jak podobné situace zvládnout, a to dokonce i v případě, že se atmosféra v průběhu rozhovoru pořádně vyhrotí. A vybaví vás různými radami, jak v takové chvíli reagovat.

PROČ SE VLASTNĚ POUŠTÍME DO NEMOŽNÝCH ROZHOVORŮ?

Jednoznačně je tedy znovu třeba říct, že kniha Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory je zaměřena na konverzaci s lidmi, kteří mají odlišná přesvědčení. Na tom, co si lidé myslí, záleží, ale záleží i na tom, co si myslíte vy sami. Pokud jste přesvědčení, že je chladno, budete si jistě chtít obléct svetr, protože věříte, že pak vám bude tepleji. A podobně je tomu s politickými a náboženskými přesvědčeními. Pokud věříte tomu, že cizí přistěhovalci nám berou práci, že znásilňují naše ženy a vraždí pokojné občany, pak budete nejspíš volit silného muže, který vám slíbí, že uzavře hranice a zaručí vám bezpečí (a pokud věříte tomu, že vaši političtí odpůrci tyto hranice chtějí naopak otevřít, pak asi budete volit stejně). Pokud věříte, že fašisti jsou všude a že jsme jen krůček od toho, aby převzali vládu, asi budete sympatizovat s těmi, kdo obhajují násilí z důvodu „likvidace nácků“. Na přesvědčení záleží, protože lidé jednají na základě svých názorů – a je jedno, jestli jsou tato přesvědčení pravdivá, nebo ne (a je neskonale snadnější mýlit se než mít pravdu).

Přesvědčení druhých lidí je ale možné změnit a existují dobré i špatné způsoby, jak toho dosáhnout. A konverzace je tím dobrým způsobem. Použití síly naopak představuje špatný způsob, a to ze zjevných důvodů – navíc je vysloveně neefektivní. Navzdory tomu, co si myslí někteří frustrovaní jedinci, lidé se nikdy nezmění po ráně pěstí, kterou jim zasadil jejich oponent. V drtivé většině případů je nejlepším způsobem, jak změnit přesvědčení druhých lidí, otevřený rozhovor. Dialog funguje, protože konverzace je něco, co děláme s někým (latinská předložka con ve slově conversation/konverzace znamená s), a může představovat jemný a efektivní zásah do něčího přesvědčení. Konverzace je ve své podstatě o spolupráci, dává lidem příležitost, aby znovu zvážili svá přesvědčení, a díky tomu třeba potenciálně změnili způsob, jakým se chovají nebo koho volí. A konverzace nabízí i nám samotným, abychom znovu promysleli, v co věříme, a přehodnotili svoje chování i to, koho bychom měli volit.

CO TEDY MŮŽEME DĚLAT?

Naše odpověď na tuto všeobecně rozšířenou sociální dysfunkci je následující: berme schopnost zvládat zdánlivě nemožné rozhovory jako jistý druh dovednosti, kterou si můžeme osvojit a dále ji rozvíjet. Nebojte se říkat svoje názory. A nebojte se nesouhlasu. Neváhejte klást otázky. Lidé se dnes už začínají probouzet a zjišťují, že je tu politický kapitál, který mohou získat, že mohou uzavřít nová přátelství, že mohou najít nové pohledy na věci a že je tu i intelektuální integrita, která může vzniknout, když se budeme snažit smysluplně přesvědčit druhé, díky čemuž bude možné překonat i bariéry nastavených morálních hranic. Můžete se stát součástí této obnovy. Pokud se chcete připojit, stačí jen vědět, jak zaujmout druhé způsobem, který je nepřinutí postavit se do obranného gardu, ale pravděpodobně jim umožní, aby zastávali svoje přesvědčení s menší neústupností. Můžete to dokázat, pokud budete využívat prověřené a na důkazech stojící techniky, jako jsou ty, které najdete v této knize.

Vysvětlíme vám, jak se dá vybudovat produktivní dialog, který nebude připomínat souboj dvou kazatelů. Požadavek, abyste „vyslechli a uvěřili“, se dá téměř vždy nahradit sekvencí: naslouchat, porozumět a pak vyslovit pochyby. Víme, že to tak opravdu funguje, protože jsme vedli nesčetné rozhovory s extremisty, zločinci, náboženskými fanatiky a radikály všeho druhu. Peter si udělal doktorát, během něhož zkoumal státní vězeňský systém v Oregonu, a měl tak možnost mluvit s mnoha delikventy a klást jim ty nejzávažnější životní otázky. Tyto techniky využil v průběhu tisíců hodin, kdy diskutoval o náboženství s lidmi, kteří obhajovali nesmiřitelné postoje. James zase mohl rozvinout svoje myšlenky, které pak publikoval v knihách a článcích, díky tomu, že vedl nekonečné debaty s lidmi zastávajícími radikálně odlišné postoje z oblasti politiky, morálky a náboženství. A tato kniha je završením našeho širokého výzkumu a stojí na našich celoživotních zkušenostech získaných při rozhovorech s lidmi, kteří o sobě prohlašovali, že jejich přesvědčení nemůže nikdo zviklat.

V naší silně polarizované společnosti – v níž se vyrovnáváme s narůstajícím tlakem sociálních médií – je vedení zdánlivě nemožných rozhovorů nevyhnutelné. Vaším cílem by tedy neměla být naděje, že se jim vyhnete nebo že ustoupíte do pozadí, když budete konfrontováni s odlišnými názory, ale že se naopak chytíte nabízené příležitosti. Naučíte se zde vše potřebné, abyste dokázali slyšet a byli i slyšeni. Vstaňte a promluvte. Ale mluvte moudře. Kniha Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory nabízí řešení problémů, které způsobují plachost, hulvátství, strach a nedůvěra, což jsou okolnosti, které ničí celou oblast konverzace.

CO MŮŽETE OČEKÁVAT A JAK POUŽÍVAT TUTO KNIHU

Kniha Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory obsahuje celkem třicet šest technik, které jsme získali díky skvělému a efektivnímu výzkumu věnovanému aplikované epistemologii a profesionálnímu vyjednávání v případě zadržování rukojmí a díky tomu, že jsme mohli pomáhat lidem při jejich odcházení od různých sekt, a také díky studiu různých subdisciplín psychologie a dalších zdrojů. Má jednoduchou formu, která vychází z obtížnosti probíraných témat: základy (kapitola 2), techniky pro základní úroveň (kapitola 3), techniky pro středně pokročilou úroveň (kapitola 4), techniky pro pokročilou úroveň (kapitola 5) a dále pak techniky pro expertní úroveň (kapitola 6) a mistrovskou úroveň (kapitola 7). Některé z technik vás naučí, jak pochopit názory druhých lidí, jak u nich vyvolat pochyby a jak jim pomoci, aby byli otevřenější k přehodnocení svých stávajících názorů. Jiné techniky se zase orientují na hledání pravdy. A jsou zde ještě i další postupy v podobě prostých rad. Jejich společným cílem, bez ohledu na cíl vaší konverzace, je umožnit vám mluvit s lidmi, kteří mají zásadně odlišný politický, morální a sociální pohled na svět.

Připravili jsme pro vás jednoduché konverzační otázky a šablony. Není zde nic zbytečného. Do knihy jsme zařadili přesně to, co potřebujete, abyste okamžitě mohli začít vést rozhovory s lidmi navzdory velkým názorovým rozdílům. A pokud si chcete přečíst vhodnou literaturu, pak na konci knihy v oddílu Poznámky najdete seznam citací odkazující na relevantní výzkumy. Tento poznámkový aparát ale není nezbytným předpokladem vašeho úspěchu. Můžete klidně být efektivní i bez našich Poznámek, ale pokud chcete najít detailní vysvětlení, proč naše techniky fungují, pak jsou právě Poznámky správným místem, kde byste měli začít.

V mnohých kapitolách najdete ukázky dialogů. Díky nim uvidíte, jak se dají nové dovednosti a techniky zapracovat do probíhající diskuze, aniž by to znělo nepřirozeně a vyumělkovaně nebo jako něco vynuceného. Některé oddíly také obsahují krátké příběhy ukazující chyby, kterých jsme se dopustili v našich reálných životech. Doufáme, že právě díky těmto chybám se nám podařilo demonstrovat, jak by bylo užitečné, kdybychom tehdy v dané chvíli měli k dispozici naše techniky.

Radíme vám, abyste si každou kapitolu v klidu pročetli dřív, než se pustíte do další. Kapitoly s náročnějším obsahem vždy staví na předešlých kapitolách. A dále na vás apelujeme, abyste si kapitoly četli postupně a v textu nepřeskakovali. Pokud si z knihy Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory chcete odnést co nejvíc, zkoušejte vést tváří v tvář rozhovory, během nichž budete aplikovat techniky, se kterými jste se už seznámili. Prostudujte důkladně každou kapitolu ještě dřív, než se pustíte do další. Toto platí zvláště o 2. a 3. kapitole, kdy si bezpochyby budete myslet, že už jste zvládli všechno – tyto kapitoly totiž obsahují nepostradatelné nástroje, na nichž závisí váš úspěch při použití pokročilejších technik, strategií a přístupů.

A konečně věříme, že vstupujeme do éry obnoveného zájmu o efektivní dialog napříč spektrem rozdílných postojů. Lidé strádají, protože nedokážou mluvit o kontroverzních tématech, okolo nichž musejí neustále chodit po špičkách, pokud chtějí říct svůj názor. Tato kniha je určena lidem, kteří už toho mají dost. Už bylo dost rozdávání urážlivých nálepek. Je čas skoncovat s cenzurou. Skončeme s nepřátelstvím. Naše kniha nabízí širokou paletu nástrojů, díky nimž budete mít rozhovory pod kontrolou. Naučíte se proniknout do myšlení partnerů, abyste je dokázali přimět ke změně názoru a pak společně hledali pravdu. A to i během diskuzí se zastánci tvrdé linie a s ideology. Povedete rozhovory, které zůstanou slušné, dodají vám sebevědomí, a změní dokonce i postoj lidí se zarytou myslí bez ohledu na to, že názorově stojíte na opačných březích. A tady jsou zmíněné nástroje…

KAPITOLA 2

SEDM ZÁSAD, JAK VÉST DOBROU KONVERZACI

JAK SE BAVIT S KAŽDÝM  – OD NEZNÁMÝCH LIDÍ AŽ PO VĚZNĚ NÁPRAVNÝCH ÚSTAVŮ

1 – CÍLE

Proč jste se pustili do konverzace?

2 – PARTNERSTVÍ

Chovejte se partnersky – nejste nepřátelé.

3 – VZTAH

Vytvořte a udržte dobrý vzájemný vztah.

4 – NASLOUCHEJTE

Více naslouchejte a méně mluvte.

5 – ZASTŘELTE SVÉHO POSLA

Nevnucujte lidem svou pravdu.

6 – ÚMYSLY

Lidé mají lepší úmysly, než byste si mysleli.

7 – ODEJDĚTE

Nesnažte se vytlačit svého partnera za každou cenu ze zóny pohodlí.

Myslíte si, že státníci mezi sebou vedou jen vážné hovory, ale ve skutečnosti jejich konverzace začíná mluvením o počasí nebo pochvalou vázanky.

– Madeleine Albrightová

Všechno stojí na dobrých základech – doslova všechno. Pokud například dokážete při baletu předvést komplexní pohyby, zvládnete je jen proto, že dobře ovládáte základní principy této umělecké disciplíny. Veškerá odborná kvalifikace stojí na kvalitních základech.

Vedení slušné a efektivní konverzace je uměním. Chce to znalosti a praxi a je potřeba, abyste začali u základů. A později, když tyto základy zvládnete, už nebudete muset přemýšlet o tom, jak je použít. Stanou se vám druhou přirozeností. Ale bez těchto základů můžete očekávat, že se při rozhovorech s lidmi budete často cítit rozhození, bude se vám zdát, že váš dialog takříkajíc vykolejil a že vztahy s partnerem jsou napjaté.

Naprosto základní prvky klidné konverzace, zejména když je ve hře nesouhlas ve věci probíraného tématu, se vztahují k jednomu cíli: jak z druhého účastníka rozhovoru udělat partnera, nikoli nepřítele. Aby se vám něco takového podařilo, je nezbytné, abyste věděli, čeho chcete prostřednictvím konverzace dosáhnout, dále abyste velkoryse smýšleli o úmyslech druhých lidí, abyste naslouchali a usilovali o interakci ve formě zpětné vazby (což je pravý opak prostého sdělování myšlenek). Umění naučit se naslouchat představuje první krok k oboustranné výměně informací v průběhu jakékoli efektivní konverzace. Budete se také muset naučit překonat nutkání říct všechno, co vás napadne. A konečně budete se muset naučit poznat, kdy je dobré rozhovor elegantně ukončit.

Když to shrneme, pak vás tato kapitola poučí o sedmi zásadách, jak vést dobrou konverzaci, kterými jsou: identifikace cíle rozhovoru, vytvoření partnerství, vytvoření vztahu, naslouchání v průběhu konverzace, „likvidace vlastního posla“ (což znamená, že cílem není vnutit druhému svou vlastní pravdu), soustředění na to, oč jde partnerovi (přičemž úmysly lidí bývají často lepší, než bychom si mysleli), a pochopení, kdy je dobré konverzaci ukončit.

Dokonce i kdybyste si osvojili jen těchto sedm hlavních konverzačních zásad, úroveň téměř všech vašich rozhovorů s lidmi by se dramaticky vylepšila – a to se týká rozhovorů se všemi lidmi. Bez nich by ale vaše snaha zdokonalit se v jakýchkoli dalších dovednostech postrádala potřebný základ. Proto nyní nejprve probereme těchto sedm základních dovedností v logickém pořadí.

Č. 1 – CÍLE

Jaký je účel vaší konverzace?

Lidé začínají rozhovory z mnoha odlišných důvodů. Často si jen chtějí popovídat a spojit se s druhými lidmi. Jindy jsou ale ve hře vyšší cíle. Mezi ně patří některý z následujících:

• Dosažení vzájemného porozumění (cíl: strany se chtějí navzájem pochopit, poznat svoje pozice, ale nejde jim nezbytně o dosažení souhlasu)

• Vzájemné poznání (cílem je pochopit, jak druhá strana došla k určitému závěru)

• Nalezení pravdy (cílem je kolaborativním způsobem zjistit, kde je pravda, nebo poopravit mylné názory partnera)

• Intervence (cílem je pokusit se změnit něčí přesvědčení nebo způsoby, jakým dotyčný svoje přesvědčení vytváří)

• Ovlivnění (cíl: obě strany se snaží ovlivnit konverzačního partnera nebo někoho, kdo rozhovoru přihlíží)

• Podlehnutí nátlaku (cíl: někdy máme pocit, že s někým prostě musíme mluvit)

Když se budete v každém z výše uvedených případů nejprve snažit určit svůj vlastní konverzační cíl, budete to mít snadnější. Zeptejte se sami sebe: „Proč jsem se vlastně pustil do této diskuze? Jaké jsou moje cíle? Čeho chci díky tomuto rozhovoru dosáhnout?“ Odpovědí může být některá z výše uvedených položek, ale je možné, že si prostě jen chcete s někým příjemně a přátelsky popovídat.

Můžete ale mít současně více cílů, nebo také žádný, popřípadě se váš cíl může v průběhu konverzace změnit. To všechno je v pořádku, ale musíte mít ohledně cíle jasno už ve chvíli, když konverzaci začínáte.1 Zeptejte se sami sebe, jestli vám jde víc o pravdu, nebo jestli chcete, aby váš partner zvážil svoje přesvědčení. Možná že vám jde o obojí, možná ale, že jeden z cílů je pro vás přece jen důležitější. Jakmile si svůj cíl ujasníte, použijte konverzační techniky k jeho dosažení.

Č. 2 – PARTNERSTVÍ

V sedmdesátých letech minulého století zkoumal Peterův mentor Dr. Frank Wesley, profesor psychologie na Portland State University, proč někteří američtí váleční zajatci přeběhli během korejské války na stranu Severokorejců. Jeho výzkum v podstatě prokázal, že všichni dezertéři pocházeli z jednoho amerického výcvikového tábora. Během výcviku jim tam tvrdili, že Severokorejci jsou krutí barbaři bez srdce, kteří opovrhují Spojenými státy a nemyslí na nic jiného než na zničení USA. Ale když tito zajatci viděli vlídnost svých věznitelů, jejich indoktrinace se rozpadla. Daleko snadněji přecházeli k nepříteli než jiní američtí váleční vězni, kterým o Severokorejcích nikdo nic nevykládal nebo o nich dostali mnohem neutrálnější informace.

Partneři v rámci konverzace

Způsob, jakým můžeme změnit něčí názor, jak se dají lidé ovlivnit a jak je možné vybudovat vztahy a udržet vzájemné přátelství, má základy v laskavosti, soucitu, empatii, důstojném jednání a respektu, přičemž toto vše se musí odehrávat v psychologicky bezpečném prostředí.2 Nám všem ovšem přijde docela přirozené chovat se mile k někomu, kdo nám naslouchá, chová se laskavě a jedná s námi slušně a s respektem. Pokud naopak chceme někoho utvrdit v jeho přesvědčení, pak toho určitě dosáhneme, když budeme poukazovat na nejednotnost názorů a zasejeme nedůvěru prostřednictvím vytvoření nepřátelského a odstrašujícího prostředí. Je snadné mít negativní vztah k někomu, kdo je podlý, chová se k nám neurvale, nenaslouchá a ani vůči nám neprojevuje respekt. Bezpochyby si umíte dosadit příklady ze své osobní zkušenosti.

Je ale naštěstí docela snadné vytvořit prostředí důvěry, tedy bezpečný prostor pro komunikaci, kde se můžeme vyhnout konfliktům.3 Tady je návod, jak toho docílit: vnímejte sami sebe jako partnera v rámci konverzace. Pokud vnímáte dialog jako projev partnerství, udělali jste velký krok vpřed, když se budete snažit vytvořit takové prostředí, kde rozhovor probíhá v duchu slušnosti a kde se vztahy budují, místo aby byly pošlapávány. A osvojit si tento přístup je překvapivě snadné.

Od výhry k porozumění

Otázka: Jak se dostat od situace, kdy vnímáme lidi jako oponenty, morálně slabé bytosti, nebo dokonce jako nepřátele, do stavu, kdy se z nich stávají cenní partneři a spolupracovníci?

Odpověď: Změňte svůj cíl konverzace: posuňte se od snahy o výhru k porozumění.

Snažte se porozumět tomu, jak váš partner uvažuje o vašem (počátečním) cíli.4 Zbavte se nepřátelského uvažovaní a chování (vytváření konfliktů, svárlivé diskutování a snaha o prosazení vlastního názoru). Změňte svůj postoj od „Tento člověk je mým nepřítelem, který musí pochopit, co mu chci říci“ na „Tohle je můj konverzační partner a mohu se od něj poučit – včetně toho, proč přesně věří v to, čemu věří.“5

Možná že si teď řeknete, že jste schopní mluvit partnersky s mnoha lidmi, ale nedokážete se bavit s rasistou!6 Ale jistě zvládnete i tohle. Pokud se černý hudebník Daryl Davis dokáže bavit se členy Ku-klux-klanu a dokáže jim pomoct tuto organizaci opustit (a on to zvládl: důkazem je jeho skříň plná kápí), pak se i vy můžete bavit s rasistou nebo s kýmkoli jiným, kdo zastává určité přesvědčení, abyste zjistili, proč tito lidé věří právě tomu, čemu věří.7

Jedním ze způsobů, jak si ověřit, že dokážete vést zdánlivě nemožný rozhovor, je uznání faktu, že diskuze jsou pro obě strany přirozeným prostředím, kde se člověk může něco nového naučit. Pokud se během slušně vedeného rozhovoru chováte k partnerovi jako k individualitě, neznamená to ale, že přijímáte jeho závěry nebo že jste uznali jeho argumenty.8 (Říká se, že znakem kultivovaného člověka je schopnost porozumět výroku druhého člověka, aniž bychom ho sami přijali.)9 Znamená to, že v duchu postupujete se svým partnerem a snažíte se porozumět nejen tomu, co řekl, ale i proč tomu věří – a v průběhu celého procesu se možná stane, že váš partner porozumí vašemu zdůvodnění, nebo naopak dojde k názoru, že se mýlí, popřípadě vy sami dojdete k závěru, že vaše přesvědčení bylo mylné.10 Partnerství v rámci konverzace tedy není o souhlasu nebo nesouhlasu, jeho podstata spočívá ve zdvořilosti, laskavosti a vzájemném porozumění.11

To nejhorší, co se může v takovém případě stát, je, že budete muset vyslechnout nějaký doopravdy nepřijatelný názor, ale i v takovém případě budete z rozhovoru odcházet s porozuměním, proč někteří lidé mají tak odpudivá přesvědčení. A co je pravděpodobnější, vytvoříte příjemné prostředí pro konverzaci, vybudujete vzájemný vztah a lepší základ pro porozumění a posílíte svou schopnost lépe v budoucnu zvládnout podobné argumenty. A je možné, že dokonce zrevidujete svoje vlastní názory.12

Má to ale jeden háček. Nemůžete mít pod kontrolou chování druhých lidí – můžete ovládat jen sami sebe. Takže jste to vy, kdo se jako první bude muset snažit porozumět argumentům partnera – i za cenu, že dotyčný člověk není ochotný na oplátku vyslechnout ty vaše. Také musíte být aktivní při vytvoření a udržení partnerského přístupu a musíte i být připravení, pokud to bude nutné, odejít. Ale o tom si povíme víc v následujících kapitolách.

Formování partnerství

A tady je návod, jak vytvořit takové partnerství pomocí několika snadných kroků:

1) Jasně deklarujte svůj záměr spolupracovat a porozumět partnerovi.13

Řekněte: „Skutečně bych rád pochopil, co vás dovedlo k takovému závěru. Doufám, že to spolu dáme dohromady.“

2) Nechte svému partnerovi prostor odmítnout pozvání ke konverzaci, neodpovídat na vaše otázky a kdykoli rozhovor ukončit.

Nikoho do konverzace nenuťte, pokud dotyčné osobě není příjemné na dialogu participovat.14

3) Zeptejte se sami sebe, tedy ne vašeho partnera: „Jak někdo něčemu takovému může věřit?“ a ptejte se na to s upřímným zájmem, se zvědavostí a bez nedůvěry.

A když se budete snažit zjistit odpověď, vzroste šance, že vaše konverzace poplyne v pohodě a nezvrtne se v něco negativního.

Č. 3 – VZTAH

Anthony Magnabosco (AM) je pouličním epistemologem^15, tedy člověkem, který usiluje o poznání. Pouliční epistemologové používají známou sokratovskou metodu kladení otázek a další konverzační nástroje, aby pomohli lidem pochopit, jak vědí to, co si myslí, že vědí.16

Anthony se potkal s Kari (K) poté, co se vrátila z výletu. V následující konverzaci Anthony dokázal okamžitě vytvořit vztah. Znamená to, že se s Kari propojil a umožnil jí, aby se cítila komfortně ještě dříve, než spolu začali hovořit o její víře v Boha.17

AM: Dobrý den. Jak se máte? Měla byste pět minut na rozhovor?

K: Jistě.

AM: Výborně, díky. Nevadilo by, kdybych náš rozhovor živě streamoval a nahrál?

K: V pořádku. A o čem budeme mluvit?

AM: Skvělá otázka…

K: (směje se)

AM: Rozmlouvám obvykle pět minut s neznámými lidmi –

K: OK.

AM: – abych zjistil, v co věří a proč.

K: (potěšeně) OK!

AM: Výborně, děkuji.

K: Měla bych si sundat sluneční brýle?

AM: Jak chcete. Udělejte cokoli, abyste se cítila příjemně.

K: Tak dobře. (odkládá sluneční brýle)

AM: Jak se jmenujete?

K: Kari.

AM: Já jsem Anthony. (natahuje ruku k pozdravu)

K: Ráda vás poznávám.

AM: Potěšení je na mé straně. Jak se píše vaše jméno?

K: (speluje) K-A-R-I.

AM: Výborně. (zapíše si její jméno do svých videopoznámek) Chodíte hodně na výlety?

K: Ano.

AM: To je výborné. Já sám jsem tu už několikrát byl, ale většinou s dětmi, a to člověk nemůže jít svým tempem.

K: Přesně tak. Já taky obvykle chodívám na procházky s dětmi.

AM: Jasně, děti člověka prostě při procházce zpomalí!

K: Jo.

AM: Prošla jste trasu hodně rychle nebo…?

K: Vlastně jsem tu poprvé sama, a tak jsem si užila možnost jít rychleji.

AM: OK. Výborně!

A tohle celé zabralo zhruba dvě minuty. Během těchto dvou minut si Anthony s Kari vybudoval vztah, takže se pak cítila komfortně, když měla s cizím člověkem mluvit o svých osobních přesvědčeních. A Anthony s ní mohl mluvit o její víře v Boha.

Přátelskost, pocit komfortu a důvěra

Vztah je o přátelskosti. Když si se svým konverzačním partnerem budujete vztah, zažíváte pocit blízkosti – oba se cítíte příjemně, dobře spolu vycházíte, vnímáte vzájemné sympatie a snažíte se vytvořit atmosféru důvěry. A právě důvěra je tou nejdůležitější součástí, pokud se s někým máte bavit přímočaře a přátelsky a chcete se vyhnout rozdělujícím tématům. Je to typ rozhovoru, který dává lidi dohromady, ale stejný pocit přátelskosti je nezbytný i pro cílenou konverzaci. Pokud tedy vidíme konverzaci jako druh partnerství, pak jsme udělali to nejpodstatnější, abychom si mohli užít skvělý rozhovor. Zároveň nám toto přátelské prostředí bude pomáhat i v budoucnu. Čím víc se dva lidé liší ve svých postojích, tím důležitější je vytvoření vzájemného vztahu a jeho udržení.18 A navíc „čím víc se váš vztah upevňuje, tím pravděpodobněji se váš partner nebude cítit zahnaný do defenzivy a bude otevřenější vůči vašim názorům“.19

Když chcete vybudovat vztah, pokládejte upřímné otázky (to znamená otázky, na které byste rádi znali odpověď – na rozdíl od „taktických“ otázek). Ptejte se na neznámé lidi, na filmy, na hudbu, na společné přátele, co má váš partner v oblibě – to všechno jsou dobré otázky, které poslouží, když s někým novým začínáte budovat vztah. Pokud už svého partnera znáte, pak věnujte trochu času získání následujících informací: jak se mají jeho děti, rodiče, co nový dům a tak dále. Platí tu jedno obecné pravidlo: v závislosti na kontextu zabere začátek budování vztahu pouze několik minut.20

A pokud už jste s někým vztah vytvořili a stali jste se přáteli, pak by pro vás tento vzájemný vztah měl mít větší cenu než výhra v debatě nebo „zisk bodů za váš rétorický výkon“. Klíč je v tom, že přátelé vám budou spíš naslouchat a budou opravdově přemýšlet o vašich názorech. Ovšem nejdůležitější je skutečnost, že jsou to vaši přátelé. Takže se spíš snažte váš vztah posílit (nebo dokonce rozvinout) a své přátele od sebe neodehnat. To ale neznamená, že byste se svými přáteli nemohli nesouhlasit. Může se naopak stát, že právě nesouhlas někdy váš vztah posílí, pořád ale mějte na mysli, že jste přátelé. Takže si nějakou dobu užívejte fáze vytváření vztahu, ještě než se pustíte do vlastního konverzačního tématu. A nezapomeňte mluvit jako přítel – zapomeňte na zacílenou diskuzi a spíš se soustřeďte na vzájemné přátelství!

Jak budovat vztah

Následuje několik rad ohledně budování vztahu – a není podstatné, jestli jde o neznámé lidi nebo o přátele:

1) Vztah začněte budovat okamžitě.

Nezačínejte konverzaci nějakými zásadními tématy, zvláště pokud by se jednalo o kontroverzní téma.

2) Pokud svého partnera neznáte, nabízíme vám několik námětů, jak je možné v takovém případě začít budovat vztah:

Dobrý den. Jmenuji se X. Jak se daří?

Rád vás poznávám. Já jsem X. A jak se jmenujete vy?

Jsem tu poprvé. Jak jste se o tomhle místě dozvěděl/a?

A hned po těchto vstupních otázkách, které doufejme prolomily ledy, můžete klást otázky budující vztah. Jsou to otázky zjišťující motivaci a zájmy vašeho partnera:

Můžete mi víc objasnit, proč je právě tohle pro vás důležité?21

Proč se o to zajímáte?

Co nejčastěji děláte, když máte volno? Máte něco, co vás opravdu baví?
(Neptejte se „Co děláte?“, protože práce nebývá pro většinu lidí velkou vášní.)22

Jak chcete, abych vám říkal?23

Kde jste se o tom dozvěděl?24

3) Najděte něco, co vás spojuje.

Je mnoho věcí, které byste se svým konverzačním partnerem mohli sdílet.25 Možná že oba děláte džiu-džitsu, máte rádi suši, máte tetování, líbí se vám science fiction, čekáte rodinu, žijete v sousedství, zajímá vás společné politické téma. Na tyto věci si vzpomeňte ve chvíli, kdy váš rozhovor začne být vyhrocenější.

Je tu jedna automatická věc, která je společná všem lidem (psychopaty vyjímaje), a tou je puzení k dobru. Takže oba nejspíš budete chtít to nejlepší pro sebe sama, pro vaše přátele a vaši komunitu. I když se možná budete rozcházet v pohledu na to, jak by takové dobro mělo vypadat, přesto nás všechny spojuje jedna základní touha, totiž žít lépe.

4) Nepoužívejte techniku paralelního hovoru.

Paralelní hovor je situace, když použijeme něco, co řekl náš partner, a využijeme tento podnět jako nahrávku, která nám umožní mluvit o sobě a o svých zážitcích. Když vám kupříkladu někdo řekne, že se právě vrátil z Kuby, nezačněte hned vyprávět o tom, jaké to bylo, když jste byli na Kubě vy. Spíš se partnera zeptejte na jeho zážitky z ostrova. Nevyužívejte partnerovy příběhy k tomu, abyste začali mluvit o sobě. Paralelní hovor vztahy nebuduje, ale ničí.

5) Investujte do vytvoření vztahu, neprodávejte svoje politické postoje.

Přátelství je plodem důvěry a otevřenosti, přičemž obojí nám slouží jako most při překonávání názorových rozdílů. Vzpomeňte si na jedno přísloví: „Nikoho nezajímá, co znáte, dokud se lidé nepřesvědčí, nakolik se staráte.“ O tomto přísloví budeme mluvit detailněji ve 3. kapitole; chce vyjádřit myšlenku, že bychom se především měli zajímat o konverzačního partnera a o to, co je pro něj podstatné, než abychom prezentovali svoje vlastní politické nebo morální postoje.

6) Do konverzace o zásadních tématech se pusťte jen tehdy, když jste ochotní investovat čas.

Netlačte na pilu a nejděte rovnou k věci. Pokud nemáte čas věnovat se do hloubky názorům partnera na zásadní věci, nechte to na jindy, až budete mít času víc. Vzájemný vztah poškodí, když na partnera tlačíte a jdete hned k jádru věci.26 Pokud máte jen omezený čas, pak se jen snažte využít tuto chvíli na vybudování vztahu nebo získání informací o vašem partnerovi.

7) Buďte připraveni hovořit o jiném tématu.

Znáte situaci, kdy se strýček snaží za každou cenu dát rodinu dohromady, protože na takových setkáních má možnost mluvit o svých politických nebo náboženských názorech? Takže nebuďte jako tenhle strýček. Pokud začne vaše konverzace názorově váznout, buďte připravení změnit téma a přejít k něčemu, co není tak závažné. A když se rozhovor posune pryč od kontroverzního tématu, už se k němu nevracejte. Násilné vynucování tématu také vede k destrukci vztahu.

8) Vyhněte se okřikování – s výjimkou vážných překročení hranic slušnosti.

Pokud partnera okřiknete, obvykle se cítí zahanbeně, protože chápe, že překročil hranice běžných mravů. A obvykle to ještě bývá doprovázeno moralizujícím poučením „Tohle bys neměl dělat,“ nebo „Měl bys udělat tohle.“ Pokud někoho okřiknete, a zvláště pak když je soustředěný, spolehlivě váš vztah zlikvidujete.

Najděte tedy nějaký jemnější a lépe načasovaný způsob, jak vyjádřit svoje znepokojení. Je totiž možné, že váš partner jen dělá, co může, aby vyjádřil svoje myšlenky. Takže místo toho, abyste poukázali na jeho přestupek, snažte se pochopit, co vlastně svou poznámkou myslel, a abyste takříkajíc „obrousili hroty“, oceňte jeho autentický způsob vyjadřování. Je ale jasné, že pokud se někdo chová záměrně hrubě nebo urážlivě, musíte se ozvat a vyjasnit si s partnerem hranice – popřípadě rozhovor ukončete.

9) Buďte zdvořilí.

Používejte „prosím“ a „děkuji“. Také řekněte „velice si toho cením“, když váš partner přijde s protiargumentem nebo nesouhlasí s tím, co jste řekli.27

Č. 4 – NASLOUCHEJTE

K naslouchání přistupujte na základě vlastní zkušenosti. Koho byste raději pozvali na večeři: někoho, kdo všechno zná a všude byl dvakrát, nebo někoho, kdo je pozorným posluchačem, zapojuje vás do debaty a vyvolává ve vás pocit, že opravdu vyslechl, co jste právě řekli? Pokud máte štěstí, že vaši přátelé jsou dobrými posluchači, pak už jistě víte, koho na takovou večeři spíš pozvat. Když lidi vyslechnete, mají pocit hlubokého uspokojení, což je nejvyšší odměna, jakou za pozorné a autentické naslouchání můžete získat.

Pokud nenasloucháte, nemůžete partnerovi porozumět. A pokud mu nerozumíte, nemůže ani následně vzniknout konverzace. Naslouchání je důležitější, než by se mohlo zdát, a proto je nutné tuto dovednost procvičovat. Snažte se maximálně o to, aby se naslouchání stalo vaším hlavním přístupem k rozhovorům.

Osvědčené návody, jak zlepšit naslouchání

Přinášíme několik námětů, které vám pomohou zlepšit se v naslouchání:

1) „Mluvte prosím vy.“

Pokud začnete mluvit ve stejném okamžiku jako váš partner, nepokračujte. Raději řekněte: „Prosím – mluvte.“ A pokud druhá strana řekne: „Ne, je to na vás,“ pak odpovězte: „To je v pořádku, mluvte prosím,“ a nechte partnera dokončit myšlenku.

Představte si tuto konverzační situaci jako okamžik, kdy jste se s někým srazili ve dveřích. V takovém případě se také nesnažíte projít – spíše ustoupíte a naznačíte partnerovi, aby šel první. A pokud protistrana udělá totéž, tedy vás vyzve, abyste přece jen vstoupili jako první, vždycky můžete ještě trochu poodstoupit a vyzvat partnera, aby přece jen vešel do dveří jako první. Podobně je tomu i při uplatnění pravidla pravé ruky při řízení, kdy se můžete vzdát své přednosti a nechat projet křižovatkou druhé auto (ovšem za předpokladu, že opravdu máte přednost podle zmíněného pravidla pravé ruky).

2) Dívejte se na svého partnera a mírně se k němu nakloňte.

Přikyvujte na znamení pochopení. Ale nic nepředstírejte. Naslouchejte opravdově a plně se do naslouchání ponořte.

3) Pokud váš partner hledá slovo a vy víte, co chce říct, nesnažte se za něj větu dokončit.

Naslouchejte. Nevstupujte do rozhovoru dřív, než jste partnera vyslechli a pochopili, co chce říct. Naslouchejte.

Pokud začne konverzace váznout, o to víc naslouchejte, méně mluvte a nesnažte se vyplnit ticho slovy. Chvíli počkejte. Je těžké mít negativní vztah k někomu, kdo je skvělým posluchačem.

4) Dělejte přestávky.

Přestávky v řeči jsou klíčovými okamžiky umožňujícími reflexi. Takže se je nesnažte vyplnit slovy. Přestávky mohou budovat důvěru a vztah, protože vám nabízejí možnost pochopit partnerovy argumenty.

V naší západní kultuře se necítíme dobře, když v konverzaci nastane odmlka (pro tuto situaci existuje pojmenovávání „lakuna“ čili mezera). Místo abyste na tuto situaci pohlíželi jako na problém, který je třeba vyřešit, spíš chvíli nerušeného ticha vnímejte jako jakýsi „okamžik reflexe“ pro obě strany.

5) Pokud vás vyruší něco, co se odehrálo v bezprostředním okolí, pak se buď k rušivém prvku otočte zády, nebo zjistěte, co vás vlastně vyrušilo.

Pokud se tak zachováte, může mezi vámi vzniknout jakési pouto – tedy v případě, že i váš partner toto vyrušení zaznamenal. Když kupříkladu zaznamenáte hlasitý hovor přicházející z vedlejší místnosti, pak můžete poznamenat: „Slyším, že vedle se odehrává nějaká vzrušená konverzace. Mě to ruší. Vás také?“

6) Pokud jste úplně jasně nepochopili, co druhý říká, pak nedorozumění vezměte na sebe.

Když dojde k odmlce, řekněte: „Nejsem si úplně jistý, jestli jsem vás pochopil. Můžete to prosím objasnit?“ Rozhodně to neformulujte: „Teď to nebylo úplně jasné,“ nebo „To, co říkáte, mi nedává smysl.“ A rozhodně se vyhněte formulaci: „Mluvíte nesrozumitelně.“

7) Ve chvíli, když zaslechnete při konverzaci s vaším partnerem slova jako frustrace, strach, hněv, pobouření nebo znechucení, pak těmto slovům věnujte patřičnou pozornost.

Strach, frustrace a další výše uvedené pocity jsou emoce. Jedním ze způsobů, jak se s nimi vypořádat, zvláště pak při vypjatých rozhovorech, je snažit se pozorně naslouchat a co nejdřív si jich všimnout.

Zopakujte partnerovy pocity například tímto způsobem: „Ano, chápu. Rozumím, že se cítíte frustrovaný.“28 Uznáním partnerova negativního pocitu a jeho pojmenováním ve formě opakování můžete odvést hovor stranou, když se snažíte vyhnout konfliktu.29 Pokud nic jiného, demonstrujete tím, že svému partnerovi skutečně nasloucháte.

8) Pokud budete mít pocit, že vaše pozornost při rozhovoru upadá, pak se partnerovi podívejte do očí a řekněte: „Omlouvám se. Mohl byste to zopakovat?“

A jestliže se budete cítit při hovoru soustavně duchem nepřítomní a bude to mít vliv na úroveň vašeho naslouchání, pak nastal čas konverzaci ukončit.

9) Pokud začnete vy i váš partner shodou okolností mluvit ve stejný okamžik, přičemž druhá strana pokračuje a vy mlčíte a nasloucháte, tak ve chvíli, kdy se pak znovu zapojíte do řeči, neopakujte slova, která jste vyslovili jako poslední.

Řekněme, že s někým mluvíte a navzájem si s partnerem vstoupíte do řeči, přičemž poslední slova, která jste vyslovil, zněla: „Takže on mi řekl…“ Když tedy začnete znovu mluvit, neměli byste začít slovy: „Takže on mi řekl…“ Pokud to uděláte, mohlo by se zdát, že jste neslyšeli nic z toho, co vám partner právě sdělil. Ve chvíli, kdy se znovu zapojíte do hovoru, raději zopakujte jinými slovy myšlenku vašeho partnera, a navažte tak na tok dosavadní konverzace. Jinou možností je vzdát se toho, co jste původně chtěli říct, a navázat rovnou na to, co řekl váš partner.

10) Když s někým rozmlouváte, nevytahujte mobilní telefon.

A platí to i v případě, že máte v úmyslu najít ve smartphonu doplňující informace k diskutovanému tématu.

11) Řekněte: „Poslouchám vás,“ když chcete naznačit, že nasloucháte.

A myslete to vážně. Ujištění „Poslouchám vás“ je jednoduché, ale přesto efektivní.

Č. 5 – ZASTŘELTE SVÉHO POSLA

Už se vám někdy stalo, že jste si připravili přesvědčivé argumenty, a výsledkem bylo, že partner, kterého jste chtěli o své pravdě přesvědčit, vaše závěry okamžitě odmítl? Taková věc se stává často: lidé sdělí svůj názor, ale druhá strana ho nepřijme, a to kvůli způsobu, jakým byl podán. Nikdo totiž nemá rád poučování.

Výzkumy zabývající se efektivitou rozhovorů vypovídají o tom, že takové „doručování vzkazů“ prostě nefunguje.30 Má to svůj důvod: „poslové doručující vzkazy“ se nesnaží překonat politické nebo mravní názorové rozdíly a ani se nesnaží konverzovat – prostě jen „doručují svůj vzkaz“. Jenže konverzace je o výměně názorů a tyto „doručené vzkazy“ představují informaci, která proudí jen jedním směrem. Takže „poslové“ tímto způsobem prosazují svůj názor a předpokládají, že jim lidé budou naslouchat a bezvýhradně přijmou jejich závěry.

Dokonce i když takové „doručené vzkazy“ nejsou nástrojem překonávání politických nebo mravních rozdílů, lidé je přesto těžko přijímají. Psycholog Kurt Levin se svými studenty v roce 1940 publikoval sérii výzkumů o pokusech, které měly za cíl v době válečného nedostatku během druhé světové války přimět hospodyně přidávat do pokrmů vnitřnosti, konkrétně brzlík.31

Některé hospodyně absolvovaly přednášku, proč je přidávání vnitřností důležité z pohledu válečného hospodářství. Jiné zase byly zařazené do skupin, ve kterých měly tyto ženy samy vymyslet důvody, proč je důležité používat vnitřnosti při zhotovování jídel – dneska bychom řekli, že šlo o jakési focus groups. Levin zjistil, že 37 procent žen, které vymýšlely zdůvodnění, se následně těmito doporučeními také řídilo a brzlík při vaření začalo využívat. A ze skupiny žen, které absolvovaly na toto téma přednášku, to tak dělala pouhá tři procenta.32

Je mnoho důvodů, proč ženy, které ve skupině samy vymýšlely důvody, proč je dobré při vaření využívat vnitřnosti, snáze přijaly žádoucí chování (k jednomu z nich se dostaneme v 6. kapitole, říká se mu altercasting neboli zarolování). Jedním z důvodů je ale i skutečnost, že lidé mají sklon odmítat „doručené vzkazy“ a raději věří svým vlastním názorům.33 Pokud se vám někdy stalo, že nějaký přítel odmítl váš názor, ale po několika dnech či týdnech přišel se stejnou myšlenkou, na kterou si ovšem přišel „sám“, pak víte z vlastní zkušenosti, o čem mluvíme.

Když „posel“ přináší nežádoucí zprávy nebo fakta, která jsou v rozporu s hlubokým přesvědčením posluchače, ten má pak pokušení reagovat na „posla“ podrážděně (nebo ho v dřívějších dobách nechal zabít – proto používáme s nadsázkou v této souvislosti staré pořekadlo „nestřílejte na posla“).34 Nejjednodušší způsob, jak se takové reakci vyhnout, je lidem prostě nepřinášet nevyžádané a nevítané vzkazy.

Proč nefunguje „doručování vzkazů“

Přinášíme několik důvodů, proč přejít od „doručování vzkazů“ ke skutečné konverzaci:

1) Rozlišujte mezi „doručováním vzkazů“ a opravdovou konverzací.

„Doručování vzkazů“ připomíná poučování, zatímco konverzace je založená na principu dávat i brát, takže odměnou je, že se učíme. Pokud uvažujete ve stylu: „Kdyby tohle partner pochopil, změnil by názor,“ pak doručujete vzkaz.

Ptejte sami sebe: „Vyzval mě partner, abych mu tohle řekl, nebo mu to jen prostě sděluji?“ Pokud jste zvolili druhou možnost, jde stále o doručování vzkazů.

2) Ke každé konverzaci přistupujte s vědomím, že váš partner rozumí danému problému způsobem, který v současné chvíli nemůžete chápat.

Patrně budete s menší pravděpodobností doručovatelem vzkazů, pokud se víc soustředíte na to, abyste pochopili, jak váš partner ví to, co ví, než abyste předpokládali, že rozumíte argumentům, které stojí za jeho názory.

3) Na „doručování vzkazů“ ze strany vašeho partnera nereagujte „doručováním vlastních vzkazů“.

Tady už pak nejde o konverzaci, ale výzvu k názorovému souboji. Přesouváte se tak do oblasti „doručovatelských služeb“ a jedná se o jasný recept na vznik frustrace – krom toho partner se jen utvrdí ve svém přesvědčení. Uvědomte si, že nikdo nemá rád, když je poučovaný – v napjatém rozhovoru se lidé víc starají o svoje vlastní názory než o ty, které jsou v rozporu s jejich přesvědčením.

4) Když zjistíte, že se váš partner se stává „doručovatelem vzkazů“, pak „nestřílejte na posla“.

Pokud „zastřelíte posla“ (kterého představuje váš partner), zničíte vzájemný vztah a celý rozhovor vykolejíte. „Střílet na posla“ je možné jedině tehdy, když si vezmete na mušku toho svého.

Pokud váš partner upadne do módu „doručování zpráv“, začněte naslouchat a snažte se poučit prostřednictvím otázek. Ostatně otázky mohou být efektivním způsobem, jak „vrátit konverzaci na původní kolej“. Jsou také integrální součástí intervenčních technik, o kterých píšeme v následujících kapitolách.

5) „Vzkaz doručujte“ jedině na přímou žádost partnera.

Buďte struční. A pak se vraťte do kolaborativního nastavení mysli, které je zaměřené na naslouchání a učení. Poděkujte svému partnerovi za to, že vás vyslechl, a zeptejte na odezvu. Řekněte: „Děkuji, že jste mi dal šanci vyjádřit se. Vážím si toho. Chtěl byste k tomu ještě něco dodat?“

Č. 6 – ÚMYSLY

Následující diskuze mezi Sokratem a Menonem pochází z klasického textu řecké filozofie, konkrétně se jedná o dialog Menon, který napsal Platon ve čtvrtém století před Kristem.

Sokrates: Myslíš, že někteří lidé touží po zlých věcech a druzí po dobrých? Nemyslíš, že všichni touží po dobrých věcech?

Menon: Ne.

Sokrates: A řekl bys, že ti druzí považují zlé věci za dobré nebo stále po nich touží, ačkoli vidí, že jsou špatné?

Menon: Řekl bych, že tak i tak.

Sokrates: Cože? Myslíš si doopravdy, že někdo, kdo rozpozná zlé věci kvůli jejich podstatě, po nich touží?

Menon: Ano.

Sokrates: Jak po nich takoví lidé touží? Chtějí je vlastnit?

Menon: Samozřejmě.

Sokrates: Při vědomí, že zlé věci mohou vlastníkovi přinést výhodu, ale i škodu?

Menon: Někteří věří tomu prvnímu, ale jiní tomu druhému.

Sokrates: A věříš, že ti, kdo předpokládají, že zlé věci přinášejí výhody, rozumí tomu, že jsou zlé?

Menon: Ne, v tohle nemohu věřit.

Sokrates: Není potom jasné, že lidé, kteří nepoznají zlé věci podle toho, jaké jsou, po nich netouží, ale myslí si, že jsou dobré, ačkoli ve skutečnosti jsou zlé, a že ti, kdo díky neznalosti zaměnili zlé věci za dobré, zjevně touží po dobrých?

Menon: Bráno z jejich pohledu je to pravda.

Sokrates: A nyní, protože ti, o kterých mluvíš jako o lidech, kteří si přejí zlé věci s vědomím toho, že škodí jejich vlastníkovi, tito lidé pravděpodobně vědí, že jim tyto věci uškodí.

Menon: Musejí to vědět.

Sokrates: A nevěří tomu, že kdokoli přišel ke škodě, právě proto, že je poškozený, je ubohý?

Menon: Tomu také musejí věřit.

Sokrates: A také nešťastný?

Menon: Ano.

Sokrates: Dobrá. Chce někdo být ubohý a nešťastný?

Menon: Myslím, že ne.

Sokrates: Tedy pokud ne a pokud platí, že nikdo si nepřeje to, co je zlé, co jiného pak je ubohost než to, že si někdo přeje zlé věci a dostane je?

Menon: Vypadá to, Sokrate, že máš pravdu, nikdo si nepřeje to, co je zlé.35

Lidé si nevědomky přejí zlé věci

Ve spisu Menon řekl Sokrates, že lidé nevědomky touží po zlých věcech. Lidé jako individuality jednají, věří a touží po věcech na základě informací, které mají. Pokud by měli jiné informace, došli by k odlišným závěrům. Například lékaři kdysi léčili pacienty pijavicemi, protože věřili tomu, že nemoci jsou způsobeny přebytkem krve. Přikládali pijavice na kůži pacientů, protože jim chtěli pomoct. Toužili činit dobro – tedy zlepšit pacientovo zdraví –, ale neměli informace, které máme dnes my, tedy že přebytek krve nemá nic společného s nemocemi. My všichni toužíme po dobru. Nicméně pokud nemáme pohromadě celý obrázek, nemůžeme dojít ke správným závěrům.36

Když jednáte s osobou, která má radikálně odlišné přesvědčení, můžete takového člověka považovat za ignoranta, blázna nebo podlé individuum.37 Odolejte ale tomuto nutkání a místo toho si uvědomte, že tento člověk vidí věci z odlišné perspektivy, nebo si myslete, že jedná na základě nejlepších dosažitelných informací. Je spíše pravděpodobné, že lidé chtějí pomoct, ale neumějí dobře komunikovat, než by doopravdy byli ignoranty, blázny a podlými individui.

Když v dialogu zavládne nesouhlas, lidé často přisuzují svým partnerům horší úmysly a motivaci, než jakou doopravdy mají.38 Mnozí lidé kupříkladu považují konzervativce za rasisty, liberálové podle nich nejsou vlastenci, republikáni se nestarají o chudé lidi nebo myslí, že demokraté jsou slabí, pokud jde o obranu země. A pak pokračují v předpokladu, že tyto vnímané nedostatky motivují víru a argumenty jejich protivníků. To je ovšem obvykle omyl.39

Úmysly a motivace, které přisuzujeme našim konverzačním partnerům, bývají pravděpodobně horší, než jaké jsou jejich skutečné úmysly a motivace. Tak například není jednoduše pravda, že většina republikánů se nezajímá o chudé lidi. Spíš je pravděpodobné, že tak smýšlejí na základě předpokladu, že příležitosti přicházejí postupně prostřednictvím vzniku nových pracovních míst a že tvrdý, ale laskavý přístup pomáhá lidem v motivaci, aby se sami pozvedli z bídy. V rámci této konstrukce potom snížení daní u osob s vysokými příjmy stimuluje příležitosti, které se následně dostanou dolů k ekonomicky znevýhodněným lidem.40 Ale nejde o to, jestli mají nebo nemají pravdu – jedná se jednoduše o to, že mají úmysl zlepšit špatnou situaci chudých lidí, což představuje mnohem lepší motivaci, než jakou jim mnozí demokraté přisuzují.41

Předpoklad, že váš partner má podlé úmysly, podrývá vaši společnou konverzaci. Brání spolupráci a znemožňuje vám využít rozhovor jako společnou cestu k nalezení pravdy. Tato předpojatost také může způsobit, že vaše slova budou partnerovi připadat jako lákání do pasti a přimějí ho k defenzivě (a samozřejmě tím méně bude ochotný změnit svoje přesvědčení). Ještě víc pak podrývá konverzaci skutečnost, že negativní předpoklady ohledně úmyslů vašeho partnera způsobí, že jste ochotní mu méně naslouchat.42

Pokud už musíte vytvářet předpoklady o úmyslech svého partnera, pak pracujte jen s jedním východiskem: úmysly lidí bývají lepší, než byste si mysleli. Lidé si cíleně nepřejí špatné věci, takže předpokládejte, že váš partner má spíš dobré úmysly.43 (Internetoví trollové a psychopati, kterými se zabýváme v sedmé kapitole, tvoří ovšem výjimku).

Následující kroky můžete realizovat ihned:

1) Pokud váš partner předpokládá vaše špatné úmysly, nemarněte čas tím, že ho budete přesvědčovat o opaku.

Raději přesměrujte konverzaci od vašich úmyslů k argumentům. Řekněte: „Absolutně nemám v úmyslu setrvávat ani na okamžik v jakémkoli omylu. Pokud jsou tedy moje argumenty chybné, tak mi to prosím řekněte.“44

2) Když se začnete domnívat, že váš partner má špatné úmysly, pře-
pněte do módu zvědavosti.

Předpokládejte, že možná ví něco, co nevíte vy. Takže se ho přímo zeptejte: „Naprosto nechápu, z čeho vycházíte. Odhaduji, že o této věci víte víc než já. Můžete mi tedy říct, odkud svoje informace čerpáte, abych se mohl zorientovat?“

3) Připusťte pocit frustrace.

Řekněte: „Jsem frustrovaný. Rád bych věděl, z čeho vycházíte. A také nerozumím vašim úmyslům. Můžete mi říct, oč se vám jedná?“ Tyto otevřené otázky umožňují interpretaci. Pokud váš partner odpoví: „Co myslíte otázkou ohledně mých úmyslů?“ potom odpovězte: „Co si od naší konverzace slibujete? Jaký výstup očekáváte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak vést (zdánlivě) nemožné rozhovory.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.