© Renata Šindelářová, 2021

Obálka © Renata Šindelářová, 2021

© Nakladatelství Renata Šindelářová - Literární strom, 2021

ISBN 978-80-907928-1-4 (epub)

ISBN 978-80-907928-2-1 (mobi)

Přece si ještě všechno neřekli… (prolog)

„M-mám st-trach,“ přiznala těžkým, unaveným hlasem. Jazyk se jí při vyslovení  některých hlásek zadrhával. Mluvit pro ni byl stále větší problém, stejně jako všechny ostatní, dříve tak samozřejmé věci.

Dívala se na něho svýma velkýma smutnýma očima, které poslední dobou ztratily jiskru a stále častěji se stávalo, že je přistihl, jak hledí kamsi do cizího prostoru, jež vnímá jen ona sama. V tuhle chvíli ale vyvolávaly dojem bolestného uvědomění.

Natáhla k němu ruku a znovu se těžce nadechla. „Pod-děl-lala... s-sem to… viď...“ Klesavá intonace hlasu vytvořila z otázky spíš oznámení. Ale pochopil to.

Vždycky se snažil jí říkat pravdu, i když byla hodně tvrdá. „Trochu jo,“ musel proto souhlasit. Nehodlal jí začít lhát, jen protože se blíží konec toho všeho. Nebude jí mazat med kolem pusy, protože umírá. „V tomhle si nemáme co vyčítat,“ dodal rychle. „Taky jsem to podělal. Máme holt takovej podělanej život.“ Pokusil se tomu zasmát.

Levý koutek jejích rtů se také lehce pohnul. Jen torzo úsměvu, ale lepší než nic. Lepší než se hádat, ušklíbl se pro sebe. Mockrát se spolu ošklivě porafali. V těch chvílích byl vytočený doběla, ale k jejich vztahu to neodmyslitelně patřilo. Bolavá syrovost lásky.

Aniž si to uvědomil, sevřel jí ruku o něco pevněji. Sykla. Zapomněl, jak je teď křehká, jeho statečná bojovnice. Rychle povolil. Omluvně ji pohladil po prstech.

Naplněn vděčností se na svou ženu znovu zadíval. I ona na něj. Něžný pohled plný lásky… Necítila se dobře, ale přísahal by, že se těma očima na něj usmívá. Říká mu spoustu krásných, nevyřčených vět. Slovy by je nejspíš zkazila. Působily by neohrabaně, možná by do nich vložila jízlivou poznámku. Ale tím pohledem, tím sdělila vše.

Povídali si beze slov.

Políbil si prst ukazováčku a položil ho na její ústa.

Když za ní před pár minutami přišel, chtěl jí jen nalepit náplast proti bolesti a poté jí zkrátit čas povídáním. Jenom než opiáty zaberou. Nikdy to netrvá dlouho.

Teď se ale rozhodl zůstat s ní, dokud neusne. Přidržela si ho tím pohledem. Jako by visel na laně jejích myšlenek. Nemohl odejít, nepřála si to. Kolik takových okamžiků spolu ještě prožijí?

Svíral jí ruku a tiše se na ni díval. Tiše začal broukat jednu z jejích oblíbených melodií. Naslouchala a spokojeně přivírala oči. Úplně pomaličku, jako v přehnaně zpomaleném filmovém záběru, jako by každá sekunda trvala půl minuty.

Byl moc rád, že souhlasil, aby těch pár posledních týdnů, které jí podle lékařů zbývaly, strávila doma. I když se mu do toho nejdřív nechtělo. V nemocnici by ale zůstala na všechno sama.

Pozoroval výraz v jejím obličeji. Představoval si, jaké obrazy jí asi běží myslí. Určitě něco hezkého, vypadala spokojeně. Opiáty v sobě rozpustily veškeré obavy.

Její dlaň visela v těch jeho docela zplihle. Byla chladná a vláčná. Jen na malý okamžik se její prsty zahýbaly, než je uklidnil pohlazením. Pak se nechaly odevzdaně zahřívat.

Když už to trvalo dost dlouho, opatrně odložil ruku na deku. Byla zcela poddajná, bez jakékoliv tenze. Ani její tělo se nijak nezavrtělo, z úst nevzešlo obvyklé povzdechnutí.

Zpozorněl jako pokaždé, když se něco odlišovalo od standardu. Vždy ho to vyděsilo úplně stejně. Zadíval se na její klidný obličej, pak hrudník – její dech se mu náhle zdál nezvykle mělký. Pokusil se nahmatat puls. Nedařilo se mu to sice, jenomže možná jen proto, že přehlušoval ten vlastní. Polekal se, že už…

Najednou ho zachvátila panika. Cítil, že na to ještě není připraven. Že si přece ještě všechno neřekli...

Sabina

Míra seděl s klukama ve steakbaru U Kovboje a k ohrané polemice o lepších a horších autech nezaujatě přispíval brnkáním na kytaru. I když poslouchal jen napůl, v té debatě mu nemohlo utéct nic extra důležitého. Probírali to samé včera a Míra by se mohl vsadit, že zítra to nedopadne jinak. Oba jeho kamarádi dělali do auťáků, takže se u piva pořád porovnávaly výbavy, řešilo zrychlení a vyměňovaly pneumatiky.

Tu a tam se v pauze přidal do diskuse, upil ze svého půllitru a někdy dokořenil cigaretkou. Pak znovu hrábl do strun. Chvíle s kytarou měl rád. Ať už hrál jen tak pro sebe doma nebo tady v jejich hospůdce dotvářel kovbojskou kulisu. S kytarou se cítil svobodně. Nedokázal to přesně popsat, ale jako by ho hudba uvnitř změkčovala. Bylo to jeho dynamo pro hezčí vnímání světa.

V další hudební pauze do něj Radek, jeho starý dobrý kámoš ze základky, šťouchl. „Zaregistroval jsi to? Dvě kůže na obzoru!“ upozorňoval ho.

Na druhé straně lokálu se zrovna usadily dvě pěkné baby. Ta první se k nim posadila zády a ta druhá… Když se jejich pohledy setkaly, v Mírovi hrklo. Odskočila si sem z přehlídkového mola? V duchu pískl.

„Velmi pěkná toyotka a ovšem, pánové, zcela luxusní alfička,“ hodnotil ty kusy nejzarytější ze všech autíčkářů, Radkův starší bratr. „Dost dobrej design! Docela bych si vyzkoušel její maximálku.“

Radek se na mluvícího obrátil. „Zklidni hormon, ženáči. Zadaným se povoluje jenom slintat!“ Pak ukázal na sebe a kytaristu. „Tyhle kusy jsou pro nás dva!“

„No, pro nás dva určitě,“ přitakal Míra ironicky. „Mají to vytlačený na vinku, ty vole. Taky zklidni hormon. My jsme pro ně možná tak embéčka nebo trabanti. Ale jinak plnej souhlas, chlapi. Ta, co sedí proti mně, to je plná desítka, i kdyby neuměla uvařit svíčkovou.“

„Proč se tak podceňuješ, ty vole? Každý zboží je prodejný! Jde jen o to, za jakou cenu,“ mudroval Radek zvaný též Radexon, jinak geniální šmelinář s čímkoliv. „Na co myslíte, že takovej prvotřídní materiál asi letí? Na prachy? Humor? Inteligenci?“

Všichni tři se nad tím hluboce zamysleli.

„Tutově na dobrý vstřikování – takže velký péra,“ rozsekl to Radkův brácha.

„Takže ty si stejně ani neškrtneš!“ usadil ho Radexon.

„Rád bych ti připomněl, prcku, že nás vyrobila stejná montážní linka,“ dostal to obratem zase zpátky. Ti dva se takhle štengrovali pořád, blbci.

„A co ty, Jimmy?“ obrátili se na něj. Někdy ho tak oslovovali. Jako Jimmyho Page, jednoho z nejlepších metalových kytaristů, který stál u založení Led Zeppelin.

„Běžte oba do prdele!“ poradil jim dobromyslně a pobaveně se vrátil zpátky ke strunám.

Začal vybrnkávat jednu ze svých oblíbených, Svítání v klíně. Svou jedinou vlastní skladbu – k té krásné holce se úžasně hodila. Neměl k ní sice žádná slova, jen melodii, ale tu měl neodmyslitelně spojenou se sexem. Složil ji, když přišel o panictví, a dodnes v něm vyvolává staré pocity. Pokaždé se znovu cítí tak zvláštně odcizený přítomnosti jako tenkrát, když se po té první noci vracel domů a ta melodie mu sama vklouzla do hlavy. Možná že holky při svém poprvé ztrácí stud, možná že kluci objevují svou poživačnost, on tehdy otevřel nové prostory svému vnímání.

Vždycky si představoval, že jednou s touhle skladbou, která zatím spíš připomínala dlouhou předehru než hotový song, zaboduje u nějaké kapely. Kdyby se místy vynechalo pár přebytečných kudrlinek a někdo šikovný by k hudbě dodělal text, mohl se z ní vážně stát hit. Míra ovšem dávno ztratil schopnost ji objektivně posoudit. Líbila se mu stejně jako samotná vzpomínka na první sex.

U dalšího piva, které mu automaticky přistálo na stole, sotva dopil to předcházející, se pustil do repertoáru Pink Floyd. Uměl všechny jejich topky. Ty se mu asi nikdy neohrajou. Tenhle nadčasový styl má prostě duši.

Pohledem občas zabloudil ke vzdálenému stolku. I kdyby ty holky vůbec neposlouchaly, stejně měl v sobě hřejivý pocit, že hraje hlavně pro ně. Že se jim to možná trochu líbí, i když ho vnímají jen napůl. Až odejdou domů, zůstane jim jeho brnkání v podvědomí. Ale možná že poslouchají a budou si dokonce šuškat, že jim večer zpříjemnil ten maník s kytarou. Byla to moc hezká představa, která ho těšila, a to mu stačilo.

Právě když začal vybrnkávat Wish You Were Here, vstala najednou alfaromeovská desítka od stolu a zamířila k dámským záchodkům. Není nad to, zabrat si v lokále strategické místo, všechny krasotinky musely v těchhle případech míjet jejich stůl.

Prohlédl si ji zblízka. Pohled z očí do očí. Nejen že byla krásná, měla také výborný vkus. „Docela dobrý!“ kývla směrem k jeho kytaře.

Zatímco bráchové užasle ztuhli, Míra na ni potěšeně mrkl.

Periferně vnímal, jak Radexon napjatě nadskakuje na židli, dokud kráska nezmizela za rohem. Pak konečně vyšel z toho nafukujícího se balónku zvuk. „Neser, ty vole, já ji viděl první!“

Ještě před pár minutami by s klidem vycouval. Ale teď už se mu nechtělo. Háček se zasekl. S předstíranou lhostejností krčil rameny. „Ať se rozhodne ona,“ nadhodil. Ale prozradil ho vítězný úsměv, který prostě nedokázal potlačit. Ta holka si fakt tu desítku zasloužila i bez svíčkový – úplně by stačilo, kdyby se v kuchyni uměla správně posadit na stůl… Měl by jí složit svůj další song. Exploze v klíně!

„Já ti asi zakážu sem tahat tu kytaru, mám ztížený vstupní podmínky!“ stěžoval si Radexon.

„Nesváděj to na kytaru, ztížený vstupní podmínky máš už od narození!“ uzemnil ho jako obvykle brácha.

Radexon si toho nevšímal. Naopak se rozhodl běžet štěstí naproti. Jakmile se ta bezva kůže vrátila zpátky na své místo, vyrazil za ní. Chvíli obě dámy osvěžoval u jejich stolu svým ostrovtipem a za pár minut už je vedl k nim.

Alfička se jmenovala Sabina. Míra, nezatížen konverzací, si ji tiše prohlížel od strun. To jméno se k ní perfektně hodilo. Obsahovalo přesně tolik vznešené elegance, kterou z ní vnímal. Jak půvabně uměla naklánět hlavu! Jak ladně dokázala uchopit sklenici s vínem! Každý její pohyb působil důstojně a zároveň … tak melodramaticky. Fascinovala ho, nedokázal od ní odtrhnout pohled. Začínal chápat, jak se cítí kobra, když uchváceně kopíruje houpání fakírovy flétny. I kdyby nechtěla, musela ho sledovat. Stejně jako teď on. Nedokázal s tím přestat. Byl to nezvladatelný vnitřní pud.

Radexon se mezitím snažil ji nějak zaujmout. Vylíčil jí sám sebe jako geniálního obchodníka, který jí sežene úplně cokoliv – nepotřebuje právě něco? Když odmítla, zcela nezakrytě jí lichotil. Přisunul si svou židli blíž k té její a lehce si ji přivlastňoval, když objímal opěradlo za jejími zády. Vyvinul zkrátka veškerý svůj um, aby jí dal najevo, jak moc o ni stojí. Tahle taktika se obvykle setkávala s kladným ohlasem, jenomže Sabina všechny jeho útoky klidně a zdvořile odrážela.

Vysílala signály k Mírovi! Usmívala se na něj. Vyžádala si skladbu na přání a hned poté, co se vrátila z parketu, kam ji dotáhl Radexon, se Míry zeptala, jestli vždycky jen hraje nebo někdy také tančí.

Ta otázka ho rozhodila mnohem víc, než bylo v danou chvíli žádoucí. Přehmátl se. Najednou se nedokázal na hraní soustředit. Raději se chopil půllitru. Zaháněl omámenou kobru zpátky do košíku. Klid! Hlavně klid!

„Když nám Kovboj pustí něco do beden,“ připustil a kývl směrem k pípě.

„Tak si tam něco objednáme,“ navrhla zvesela.

Radexon, který to zaslechl, vrhl za jejími zády na Míru vražedný pohled, ale pak si bez dalších debat přisedl k Sabinině kamarádce Hance.

Míra se Sabi si nejdřív povídali o muzice. Měla trochu jiný vkus než on, ale i tak to bylo fajn téma. V něčem se nakonec i shodli. Bezva, že v Pink Floydech. Pak objevili ještě něco společného. Znala Medardovu kápi. Místní kapelu, které možná jednou nabídne své Svítání v klíně. Až dozraje k tomu, že nechce ten song jenom vlastnit. Zatím se trochu bál, že kdyby se jim opravdu líbil, možná by z něj sice udělali místní hit, ale úplně by ho přepracovali. Jeho vnitřní kouzlo by se tím pro Míru zkazilo.

„V pátek hraje Kápě v rockovým klubu,“ vyhrkla Sabina.

„Já vím, jdu tam,“ reagoval. A hned mu došla ta souvislost. Zřejmě se tam znovu potkají!

„Jsou skvělí, viď? David má úžasnej chraplák! Zpívá s nasazením vlastního života!“ horlila roztomile. Tím spíš, že se tahle kapela nejspíš nikdy nedostane dál než za hranice kraje. Vlastních písní měli sakramentsky málo, i když stály za to. Dělali spíš převzaté hity, které si upravovali rockově, a to dost obstojně.

Míra doprovodil svou dokonalou společnici domů a před dveřmi zaváhal, jestli ji má políbit. On, „starej kurevník“, jak mu občas lichotil Radexonův monogamní brácha! Z nějakého záhadného důvodu si to ke krásce nedovolil. Připadalo mu, že je na takovou hurá akci příliš jemná. Vznešená. Jako by byla princezna a on slouha, kterému dáma milostivě udělila výhradní právo ji obdivovat. To se mu obvykle nestávalo. Byl spíš lovec.

Trochu se ale i poučil z Radexonova neúspěchu. On na ni prostě tlačil, všiml si. Míra se rozhodl dát jí víc času. Vždyť se stejně znovu uvidí za pár dní v klubu!

„Byl to krásný večer, ještě jednou moc děkuju za tvou společnost,“ rozloučil se. Chvíli se mu zdálo, jako by ještě na něco čekala, takové malé zaváhání – než na něj stihl zareagovat, najednou chvatně vyrazila ke vchodu a rychle za sebou zabouchla dveře. Ten náhlý obrat v něm probudil pochybnost. Nezkazil to? Možná doufala, že ji políbí!

Nebyl zvyklý takhle váhat. Určitě za to mohly ty její extrémně ladné, lehce zpomalené pohyby, hypnotizovala ho jimi. Choval se jako idiot! Zároveň se mu ale tenhle nový pocit i docela líbil. Najednou si dokázal představit, že by po všech svých milostných eskapádách možná dokázal nějaké ženě být opravdu věrný.

V pátek si ji našel v davu hned na začátku večera. Nebylo to těžké. Nesla se vznešeně po parketu jako pravá anglická dáma. Ostatní holky vedle ní působily jako slepice. Věděl, proč mu to tak připadá. Po dlouhé době se zase zamiloval!

Vařil se s ní v kotli. Skákali, fandili, zpívali spolu. Prožívali kulturní orgasmus.

Pak se jí poprvé dotkl. Úplně náhodou. Prostě u sebe stáli moc blízko. A Sabča se nebránila. Povzbudila ho úsměvem. A tak se ji dotýkal víc. Vzal ji za ruku a pak kolem ramen. S uspokojením vnímal, jak si ji kousek po kousku začíná podmaňovat. Houpali se spolu do rytmu. Sladili pohyby svých těl. Kopírovala ho. Obtáčela se kolem něj jako tanečnice kolem tyče. Konečně si vyměnili role. Teď byl on tím fakírem.

Když ji v posledním přídavku chytil kolem pasu, jako by v nich ta hromadící se energie vybuchla. Odsál ji rovnou z jejích rtů, nechal ji pumpovat do svých žil. V duchu se udělal už tam pod pódiem. Nedočkavě ji táhl do svého bytu, kde společně překlopýtali práh.

Jedním zkušeným pohybem z ní stáhl halenku a svalil ji na postel.

Najednou se začala zdráhat. „Tohle nikdy nedělám,“ špitla nejistě.

„Neleháš si do postele tak moc oblečená?“ zlobil ji a bezodkladně se vrhl do odstraňování posledních překážek.

Nejdřív vyprskla smíchy. Byla tak roztomilá! Pak ale okamžitě zvážněla. „Ty víš, co myslím. Nechodím s nikým do postele na prvním rande,“ upřesnila mu.

Stejnou větu už párkrát slyšel. Přesto věřil, že od ní to není prázdná hláška, od začátku na něj působila přesně takhle. Považoval za malý zázrak, že se spolu dostali až sem.

„To vlastně ani já ne,“ ujistil ji. Myslel to sice jinak, ale také to nebyla lež. Ženské si prostě už dlouho vodil rovnou domů. A na rande chodil až potom, když bylo o co stát.

Odevzdaně se zabořila zpátky do čerstvě povlečených peřin. V tomhle měla štěstí, výjimečně se na dámskou společnost připravil dopředu.

Když ráno odešla, slíbila, že přijde zase. Tak fajn.

Po několika návštěvách si uvědomil, že se něco v jeho stroze mužském bytě změnilo. Začínal podezřele vonět po ženě. V každém koutě cítil a vnímal Sabinu, i když právě přišel domů z práce a byl tu sám. V koupelně visela vedle ručníku její sexy noční košilka. Na poličce stála toaletní taštička se šminkami a kartáčkem na zuby. V kuchyni stál hrnek s roztomilou kočičkou a hodně velká naivita byla živá kytka v květináči.

Sledoval ten vývoj s potutelným pobavením, nic neřekl. Byl docela zvědavý, jak se to vyvine. Jestli mu zrůžoví toaletní papír nebo se tím novým levandulovým polštářem opravdu podaří probudit jeho sny, jak mu Sabča slibovala. Zatím tedy spal stejně tvrdě jako dřív a sny si buď nepamatoval, nebo opravdu žádné neměl.

Sabinka k němu docházela každý den. Vařila mu, spala vedle něho. V podstatě už spolu žili. Přesto se polekal, když ho pozvala ke svým rodičům na oběd.

„Co blázníš, o nic přece nejde,“ nechápala jeho zděšení. Přidala i posměšně provokativní: „Tak ty se jich bojíš?“

To byl přesný zásah do jeho ega. „Jen jestli tvůj táta čeká za dveřma s kulovnicí,“ vtipkoval.

Závazek to byl obrovský. Ne kvůli jejím rodičům, ale spíš kvůli směru, kterým se  jejich vztah náhle ubíral. Sabinka měla ve svých cílech očividně jasno prakticky od začátku. A protože on tolik podléhal silné a těžko zvladatelné touze po nové návykové látce v podobě jejího těla, muselo to dopadnout jedině tak, jak to dopadlo. Sám žasl nad rychlostí, jakou se změna v jejich soužití odehrála, ale pouhý rok poté si spolu prohlíželi svatební fotky.

Nahlížel své ženě přes rameno.

Snímky ze svatby, nad kterými se Sabina rozplývala, ho nijak zvlášť nezajímaly, byla to nudná klasika. Zato momentky z pozdního večera! Díky nim si mohl jejich svatební mejdan dokreslit do pestřejších barev. Dost ho bavily taneční kreace rozdováděné Medardovou kápí. Doteď neměl tušení, jak to jeho rodiče na parketě rozjeli! Že Radexon provedl úplně všechny sukně, včetně těch babičkovských! Že Sabča měla v jednu chvíli šaty vyhrnuté až u pasu a její věčně upjatá matinka předvedla profesionální kankán. Bavil se.

Sabininu pozornost nejvíce přitahovaly snímky umělecké. Ženich a nevěsta v parku zleva, ženich a nevěsta v parku zprava, zespodu, shora, nakloněni k sobě, líbající se, opírající se o sebe zády… Byl hlavně rád, že už má tu povinnou šarádu za sebou.

„Tyhle se mi líbí,“ ukazovala jeho modelka na své dva favority. „Co myslíš? Která je lepší?“ Upřímně? Bylo mu úplně jedno, který z těchto obrázků nakonec bude ve zvětšené podobě zdobit jejich novomanželskou ložnici. Sabče to na nich slušelo všude, fotoaparát ji měl rád. A na něm zase tak moc nezáleželo, v podstatě jí dělal křoví.

Ne že by si stěžoval, dělal ho moc rád, byl na svou ženu pyšný. Patřila vážně mezi elitu. Přesně ten typ kočky vhodné do Playboye. Ke všemu ještě inteligentní holka. A dokonce uměla i uvařit tu svíčkovou! Tehdy poprvé ji dost podcenil. Desítková stupnice na ni byla krátká.

Jak ta se mu vpila pod kůži! Totálně se do ní zbláznil. Nejraději by se jí pořád dotýkal. Opravdu pořád! Jako by nedokázal uvěřit, že mu tohle dokonalé tělo opravdu patří. Jako by se o tom musel znovu a znovu ujišťovat. Nemohl vedle ní ani v klidu spát, probouzel se roztoužený a nedočkavý. A Sabinka se k němu tak ráda tiskla! Doma nebo na veřejnosti, ráda se předváděla. Jak ta uměla nastavit nohy z minisukně a našpulit ten svůj úžasný zadek, když ho na veřejnosti líbala na tvář! Oběma jim imponovalo, když po ní v tu chvíli klouzaly mlsné pohledy všech přítomných chlapů. Však mu kámoši nejednou naznačovali, kdyby si to s ní třeba někdy rozmyslel… A on celý ten zástup jejích obdivovatelů v cílové rovince předběhl!

Kráska ho chytila kolem krku. „Jsem tak šťastná, Míro!“

To ani nemusela říkat, viděl to na ní, spokojenost z ní stříkala vodotryskem úsměvů. Vnímal to úplně stejně. Vlastnil sukničkářův svatý grál!

„To jsem moc rád,“ plácl ji rozjařeně po zadnici.

Původně se do ženění nehnal, nikdy neměl o manželství velké iluze. Nyní ale cítil, že to byl opravdu správný krok. Sabča ho neuvěřitelně rozmazlovala. Poletovala kolem něj jak motýl kolem květinky. Dlouho nic takového nezažil, staral se už léta o sebe sám.

Jako by tušila, na co právě myslí, zeptala se ho: „Tak co dobrého si dá miláček dneska k večeři? Jdu nakoupit.“

Hm, kdyby zůstalo při starém, šel by se dneska najíst do své oblíbené hospůdky a tam by si určitě dal… „Pořádnej steak,“ vyslovil nahlas.

„Ten jsme měli nedávno,“ namítla.

Vlastně ano. Ale spíš šlo asi o cenu hovězího masa. Už se spolu na tohle téma bavili. Dostali sice pěkný byt s prostorným balkónem po Mírově dědečkovi, ale zrekonstruovat a zařídit si ho už musí za své. Na svatbě ani svatební cestě přitom nijak zvlášť nešetřili. Musí se trochu uskromnit.

„Takže topinky?“ ustoupil. A hned dostal další nápad z tohoto konce spektra. „Nebo bramboráky?“

Rozesmála se. „Zase nepřeháněj, zkus něco mezi.“

Začínalo to vypadat, že Sabinka už svoji představu má. „Tak vyber ty,“ navrhl.

V jídle si zbytečně nevybíral. Jen sladké nijak zvlášť nemusel. Ale to by mu určitě jeho ve všech směrech dokonalá Sabča nenutila.

„No dobře, tak se nech překvapit,“ mrkla na něj povzbudivě těma svýma nádhernýma kukadlama.

Objal ji. Moc jí to slušelo, jako vždycky. Doma nechodila nalíčená a nosila obyčejné legíny, ale stejně ho za každých okolností pořád vzrušovala. Nijak před ním nemohla schovat tu svou dokonale vyrýsovanou postavu, po které prahl.

S náhlou inspirací jí začal kasat tričko nahoru.

„Ale ne, ty máš zase nabito?“ vzdychala koketně. Uhýbala mu, ale očividně jí to zároveň dělalo radost. „Bohužel už musím jít, nebo neseženu žádný pečivo na snídani.“ Stahovala si tričko zpátky dolů. Hrála si s ním jako kočka s myší, ale imponovalo mu to víc, než kdyby si všechno nechala odevzdaně líbit. Měla jiskru.

„Dokončíme to večer, jo?“ slíbila mu alespoň, když se mu vyvlékla. „Teď jdu nakoupit, abych ti mohla uvařit výbornou večeři.“

„Tak dobře,“ vzdal se.

Než se vrátila z obchodu, rozhodl se pustit do výměny dveřních lišt, chystal se na to už dlouho. Před svatbou se k tomu nedostal. Až teď, když konečně měli všechno z krku, šaty vrácené, svatební dary rozbalené, fotky prohlédnuté, občanky vyměněné, vznikl zase prostor i na jiné věci.

K práci si pustil rádio, a aby mu to lépe odsýpalo, vydal se do lednice pro pivo. Zarazil se. Měl tu jenom jedno. Copak si tam včera nedal chladit dvě? Nebo to bylo už předevčírem? Mávl nad tím rukou. Šel do spíže, odkud si z přepravky vytáhl dvě nové lahve. Přesunul je do lednice.

Pak ho napadlo, že už si dost dlouho nepustil pořádnou muziku. Správný fachman musí být k práci dobře naladěn. Začal se přehrabovat v cédéčkách. Vytáhl Iron Maiden, klasa. Strčil cédéčko do přehrávače a rychle přeskákal tři první skladby. Kvůli té čtvrté naopak ještě zesílil volume. Siestička. Zapálil si cigárko. S kouřem odcházely všechny zbytečné myšlenky.

Když Sabina od dveří volala, aby jí přišel pomoci s nákupem, dosud s prací ani nezačal. Skoro přestávalo mít smysl se do toho ještě pouštět. Kazit si tím tak pěkné odpoledne.

„Promiň, ale nemůžeš tam pustit něco normálního?“ ksichtila se novomanželka na vybranou muziku. Povzdechl.

„Nebo víš co? Zahraj mi něco ty,“ navrhla vzápětí a spiklenecky na něj mrkla. „Tu hezkou od Pink Floydů.“

Wish You Were Here, jejich srdcovku. To i díky ní se před rokem seznámili u Kovboje.

Láskyplně se na svou ženu zadíval. Chce, aby jí zahrál Pink Floydy. Existoval někdy v historii lidstva dokonalejší pár?

Uvědomil si, že neměl kytaru pár týdnů v ruce. Myslel na ni ale už při Iron Maiden, jenom se mu tak úplně nechtělo měnit plány. Doufal, že nasytí svou hudební potřebu několika skladbami a pak se pustí do těch lišt. Přemlouvat se ale nenechá. Když jeho milovaná Sabinka chce, aby jí zahrál, no tak to musí!

Zatímco se Sabi pustila do loupání brambor, horlivě se uvelebil na kuchyňské židli. K dokonalosti mu chyběl už jen ten druhý lahváč, který ale zatím neměl tu správnou teplotu. Je úplně blbej, že si jich tam včera nedal chladit dost!

Chytil svou oblíbenou holku za krk a hrábl jí do strun.

Po večeři napustila Sabinka vanu a na její okraj rozmístila zapálené svíčky. „Vykoupeme se spolu?“ lákala ho k sobě.

Samozřejmě! Ještě nikdy se nestalo, že by nebyl připraven. Kdykoliv, má snová vílo, kdykoliv! Hupsl za ní do horké vody. Snad až příliš horké, ale i kvůli jednomu pitomýmu číslu se Sabčou to vydrží. Klidně bude i chvíli sedět na špuntu.

Propletli ve vodě svá nahá těla. Au, pozor na ten kotník. Počkej, ještě koleno. Jeho představy o společné koupeli byly rozhodně mnohem hezčí než realita. Vždyť ze svého místa nedosáhl dokonce ani na... Sabča mu po vodě poslala vlnu s pěnovou čepicí. „Nebuď nedočkavý,“ mírnila ho smyslným tónem, který za to vodní utrpení sliboval zaslouženou odměnu. V Sabininých očích se odráželo světlo svíček. Jako by teď zabrnkala ona jemu. Proč jí také někdy nepůjčit taktovku. Ponořil se hlouběji pod hladinu. Byl ukrutně zvědavý, co se z toho rozkošně masochistického experimentu ve vařící lázni vyklube. Rozhodně ho baví napětí, kterým ho madona natahuje na skřipci.

Takové manželství si nechá klidně líbit. Klidně!

S vnitřním úsměvem myslel na matčina slova. „Sabinka je tak hezká a chytrá,“ těšila se z nového přírůstku do rodiny. „Moc vám to spolu sluší!“ Celá se na svatbě rozplývala. Táta neříkal nic. Jen Míru tak chlapácky poplácal. Znamenalo to ale v podstatě totéž.

Dobře, uznává to. Bál se zbytečně. Je to asi holt takový mužský syndrom, automatická sebeobrana. Protože kurník s jednou slepicí připadá lišákovi trochu malý…

Bára

Milovali se spolu vsedě, tváří v tvář, a ta divoženka, jejíž jméno zapomněl, mu zírala přímo do očí – vyzývavě, odhodlaně. Pro chlapa dost neobvyklá, a proto neuvěřitelně rajcovní záležitost. Většina žen při sexu oči zavírá, jako by se nechtěla ničím rozptylovat, soustředí se na sebe. Tahle si to labužnicky užívala! Byla jako on!

Možná se na to celou dobu díval špatně. Třeba většině žen, které dosud poznal, chyběla v srdci smyslnost? Možná tak jenom působily navenek, ale uvnitř byly vysušené jak ztrouchnivělý strom. Zatímco tahle, ta byla jiná. Divoká, plná nespoutané energie, přirozené radosti, mladické nedočkavosti. Hltavě konzumovala, co jí život nabízel.

Znal tenhle typ lidí. Chtěli toho stihnout strašně moc, všechno si pro sebe urvat, ochutnat každou delikatesu a pokaždé s plným nasazením. Žili nestřídmě. Něco měl s nimi společného, vnitřní touhu, nikdy neuhasínající motor.

Přitlačil pod sebe její plnokrevné tělo – ne že by byla tlustá, ale do koncentrákové modelky měla opravdu daleko – a nalehl na ni. Byla měkoučká jako polštářek, nádherná plná prsa nešizené Venuše.

Chvíli se spolu vlnili, převalovali, až se ustálili v pozici, kdy zůstala nad ním. Chtěla si ho vážně osedlat, hned napoprvé. Tedy, pánové, s tímhle kusem si bude báječně rozumět!

Po divoké jízdě si oba zapálili cigaretu.

Myslel na to, zda je hloupé mít s někým sex, a nepamatovat si jeho jméno. Hm, no, když uváží, kolik jmen už zapomněl... Ale mít s někým výjimečný, extra luxusní sex, a nepamatovat si jeho jméno – to už je vážně trochu škoda. Hůř se mu bude zvát nymfomanku zpátky k sobě domů. Kdy zase přijdeš, kočičko, pusinko, lásko? Improvizace hodná sňatkového podvodníka.

„Hele, víš, co je blbý?“ vyrušila ho náhle z přemítání. „Asi jsem zapomněla, jak se jmenuješ. Sorry, fakt.“

Její upřímnost ho pobavila. Rozesmál se. „Asi?“

„Jo. Asi určitě,“ přidala tomu grády a také se rozesmála.

Takže nejen dobrý sex, ale možná dokonce první upřímná holka, kterou kdy potkal. Nebo jediná na světě? Rozhodl se jí to oplatit. „V tom případě bych řekl, že to asi určitě blbý není, protože jsme si úplně kvit.“

Ani pro jednoho z nich to zkrátka nebylo důležité.

„Ty taky ne?“ Rozchechtala se. „Tak to je hustý!“

Už předtím v hospodě si všiml jejího zvláštně nakřáplého smíchu. Připomínal mu trochu zaseklé velikonoční řehtadlo. Vysoce nakažlivý smích, napadlo ho. Měl by si ho nahrát a každý večer si ho pouštět po zprávách, aby si spravil náladu.

Co o ní kromě toho věděl? Že hrála dobře šipky, měla splávek jako chlap, ze školy zdrhla před maturitou a žila někde blízko knajpy, ve které ji ulovil. Vlastně docela dost. Až na to jméno.

V mysli mu ulpěl intenzivní první dojem. V téhle ženské duši se praly dvě protichůdné věci. Svým vystupováním působila poměrně sebejistě, dokonce snad až vyzývavě a drze. Ale bedlivému pozorovateli nemohla ujít určitá vnitřní zranitelnost, kterou pečlivě schovávala před světem a možná i sama před sebou. Nechtěně z ní kousek odhalila pokaždé, když na okamžik přestala vnímat společenský ruch a zamyslela se. Tvář jí v tu chvíli neuvěřitelně posmutněla… Všiml si dobře toho vykukujícího cípu bolesti, který zase hned umně schovávala za nějaký vtip. Tohle vnitřní tajemství dodávalo jejím povrchním blábolům, jaké se obvykle plácají u piva, neobvyklou hloubku. Probudilo v něm určitý ochranitelský komplex. O to víc se celý večer snažil, aby ji potěšil, rozesmál, vytrhl z toho zasnění.

Kdovíproč takhle najednou přemýšlel. Proč si to tak komplikoval? Hledal snad někdy v ženách nějaký hlubší zdroj jejich přitažlivosti? Možná… Anebo jen potřeboval sám sobě předložit nějaké zdůvodnění, proč mu imponují leckdy tak odlišné typy žen. Záleželo snad na tom?

„Ať už se jmenuješ, jak chceš, budu ti říkat Brouk Pytlík,“ sdělila mu rozhodně v jeho vlastní posteli.

Ušklíbl se. „Brouk Pytlík? Nebyl to úplnej nešika? Radši bych byl Ferda Mravenec, jestli můžu,“ smlouval a hned podal další argument. „Ten měl navíc Berušku!“

„No, já teda žádná Beruška nejsem, ta měla moc hubený nohy,“ bavila se na svůj účet. „Zato ty bys měl být za Pytlíka rád. Náhodou je to správný chlapík a má také samé dobré nápady!“ obhajovala svého dětského hrdinu. „Zkrátka mi tě připomíná!“

Vybavil si, že opravdu použil přesně tohle spojení, když ji před hodinkou lákal k sobě. „Mám takový dobrý nápad. Co kdybychom si šli okoštovat něco lepšího? Mám domácí moravskou slivku, žádnej šit z obchodu.“

„Nebo bych ti rovnou mohla říkat Brouku,“ pokračovala stále v obhajobě přezdívky, „a při tom bych vždycky myslela jen na tvůj pytlík, přísahám!“ Dělala si legraci, přesto ho trochu pozlobila tím „vždycky“.

„Dal bych si repete radši hned!“ vyzval ji.

„Vidíš? Další dobrý nápad!“ souhlasila horlivě a natáhla ruku k nočnímu stolku, kde pořád stála otevřená slivovice.

Takhle to sice nemyslel, ale ochotně jí naplnil sklenku. Sobě také. „Tak na Brouka a Neberušku!“

Zase se rozesmála tím svým chraplákem.

Padesátiprocentního panáka do sebe chrstla s gustem žíznivého trosečníka, ani u toho nemrkla. On si své „á“ neodpustil. Byla to nutná tečka na konci slivovicové věty.

„A ještě do třetí nohy!“ vyzvala ho.

„Copak ty nějakou máš?“ namítl pobaveně.

„Třeba se jednu za chvíli pokusím spolknout,“ provokovala.

Takže jí nalil znovu.

Když se o něco později, celá rozesmátá, začala oblékat, že už půjde domů, přišlo mu najednou líto, že si přece jenom ty pomyslné vizitky nevyměnili. Třeba by sám uvítal nějaké malé, stejně poživačné, bezprostřední a uvolněné příště? Nic víc!

Přitáhl si ji zpátky k sobě, aby se ještě naposledy pomazlil s jejími kůzlátky, než je nenávratně a sobecky schová pod tričko. „Tak co, Beruško, kdy tě zase uvidím?“

„Já chodím na Chmelnici docela často,“ usmála se a poradila mu. „Tak až budeš chtít, přijď tam.“

Tak fajn, dala mu volnou ruku. A on se bál, že se na něj bude chtít pověsit.

„Možná tam někdy za tebou přijdu,“ slíbil neurčitě. Proč ne. Sice chodil většinou ke Kovbojovi, což bylo v centru, ale proč nezaskočit do nejzašitější knajpy na konci města, zase ho tam nikdo nezná. Dokonce i nějaký ten materiál k obdělávání se tam očividně dá sehnat.

„Jasně, přijď,“ ujistila ho, „jsme tam s Pepínem skoro pořád.“

S Pepínem? Podivil se. Jo, to bude asi ten kulhavý nýmand, kterému Neberuška seděla na klíně před tím, než se usalašila na tom jeho.

„Hele, to znělo divně,“ došlo jí, „Pepíno je kámoš z dětství. Znáš to, spíš jako můj brácha. Hodně jsme spolu prožili.“

Zavrtěl hlavou. Nemusí mu nic vysvětlovat. On jí o sobě také neřekl zdaleka všechno. Respektive vlastně ani to nejdůležitější.

Když odešla, ještě chvíli o ní přemýšlel. Přehrával si jejich setkání.

Seděla na Pepínově klíně, ale dívala se na něj. Měla výrazné oči podtržené silnou linkou a používala je s mužskou neústupností. Uhrančivý pohled. Zatímco se na sebe zadívali, zezadu se ozvalo… „Báro, nejdem si zahrát šipky?“ Neodpověděla. Dál si s Mírou vyměňovali oční informace. Líbíš se mi. – Ty mně taky. – Jestli jsi obsazená, musíš začít. – Na to vyrazila k němu a bez okolků ho oslovila. „Tebe jsem tu ještě neviděla, dáš si s námi turnaj? Já jsem Bára.“

Potvrzeno hned dvakrát. Byla to Bára. Bára – Beruška – Neberuška. Docela mu tou svou praštěnou bezprostředností padla do noty. Třeštiprdlo jedno.

Sabina

„Tak jaký to je, Jimmy? Ještě tě netlačí okovy?“ střílel si z Míry Radek při výměně zimních pneumatik.

„Jsem v sedmým nebi!“ ujistil ho Míra. A myslel to vážně. Užíval si to. Sabininy štíhlé nožky bosky tlapkající po podlaze. Teplé večeře servírované v přiléhavé sukni. Erotické hrátky. Sabinčin milý úsměv nad horkou kávou.

„No, když myslíš. Já jen, že co ses oženil, je u Kovboje hrozný ticho!“ plácl ho Radexon. „Tak někdy přijď!“

„Jasně,“ přikývl.

Možná že opravdu někdy přijde. Až zase jednou bude hrozný ticho u nich doma. Byla to opravdu jediná drobná skvrnka na jejich harmonickém vztahu. Sabinka tu a tam trpěla záhadnými mlčícími epizodami, kterým Míra zatím vůbec nerozuměl. Pozoroval svou ženu jako objekt sociologického výzkumu a obcházel ji obloukem.

Sabinka uměla mlčet provokativně. Uměla mlčet nahlas. Uměla mlčela zarytě a s výčitkami. Když to na ni přišlo, srabácky couval. Stáhl se, nechal jí na mlčení větší prostor.

Zpočátku měl dojem, že jeho taktika funguje. Zůstával v klidu.

Ale mýlil se. Nedostavoval se žádný efekt, rozuzlení. Natož nějaká vděčnost či lítost, nic takového. Spíš jako by ji tím ještě víc dráždil. Nefungovalo to. Zatímco jí pořád víc a víc ustupoval, ona ho ignorovala s větší a větší okázalostí. Mlčení se s každým příštím záchvatem pořád stupňovalo.

Nejhorší na tom bylo, že měl hodně vzdálenou představu o původu jejího slovního vakua. Nemohl se ho tedy příště vyvarovat. Spouštěcí mechanismus mu prozatím připadal postaven na náhodném výběru.

„No a už tě napadlo se jí na to zeptat?“ radil chytře Radexon.

Ne asi! Zkoušel tu otázku dokonce pokládat různými způsoby. „Řekneš mi, co se stalo?“ Případně: „Udělal jsem něco?“ A ona většinou odpovídala záhadným „ale nic“. Čímž se zpočátku nechal falešně uklidnit, než mu začalo docházet, že se za tím „nic“ nejspíš skrývá nějaké velké „všechno“, které nejenže ke všemu způsobil on sám, ale dokonce se od něj očekává, že ho odčiní!

Rád by, ale nedávalo mu to žádný smysl. Tak ji zase nechal být. Ať se vyvzteká, holka, však ona už se s tím nějak popere.

Vlezl si s kytarou někam do kouta nebo na balkón, když bylo hezky – odtud z nejvyššího patra nikoho nerušil – a čekal, až se situace vykrystalizuje.

Po každé mlčící fázi přicházela naštěstí mnohem oblíbenější manželská část, usmiřování. To měl naopak moc rád. Bavila ho Sabinčina rozpolcená odmítavost, se kterou očividně bojovala sama v sobě, když se mu vzrušeně odevzdávala. Její ústa leckdy pořád mlčela, ale její tělo s ním už komunikovalo. Když bylo napružené jako struna těsně před prasknutím, která ovšem nevydá jediný tón, byla to pro něj odměna. A pokud jen demonstrativně povlávalo v prostoru? Tak volalo po záchraně a on byl připraven její zranění ošetřit.

„Copak jste na sebe tak nabroušení?“ zavětřila při jedné z návštěv jeho máma. Ta vždycky hned poznala, že se zase něco děje. V tu chvíli se nacházeli v nejkritičtější fázi mlčení, cosi neidentifikovatelného se odehrálo před odchodem z domova a Sabina zahájila svou slovní dietu.

„Ale nic,“ mávla rukou princezna a máma se na Míru okamžitě otočila. „Že ty se k Sabince chováš ošklivě, ty lumpe jeden,“ vyčetla mu napůl žertem. „Říkám ti pořád, že ženám musíš umět naslouchat. A Sabinka je obzvlášť jemná a citlivá. Je jako nejjemnější kvítí v celé zahrádce.“

Jenomže tady udělali kozla zahradníkem, mami! V duchu ovšem souhlasil, že citlivá Sabča rozhodně je. Akorát že on zatím nepřišel na co. Někdy mu přijde, že křivě mrkne levým okem – a Sabču to urazí.

„To je dobrý,“ zastala se květinka svého muže a Míra na ni překvapeně pohlédl. „My si to spolu nějak vyříkáme.“

„Jo, nech ho být. Však oni to zvládnou i bez tebe,“ přidal se na Mírovu stranu i táta. „Všichni víme, že začátky jsou vždycky nejhorší.“ Podíval se na syna a změnil tón. „Jenom prvních dvacet let. Pak si zvykneš.“

Máma objala Sabču. „Neboj, zlatíčko. Až přijde dítě, zaměstná vás natolik, že už nebudete mít čas řešit prkotiny.“

Přemýšlel nad tím, co jeho rodiče právě vypustili z úst. Kolik staletí se asi podobně připitomělá klišé předávají z generace na generaci jako nějaký nadnárodní poklad, nepozorovaně si protékají skrz naskrz lidstvem a tvoří základní kámen kulturního koloritu?

Vtom Sabina hlesla. „No, tak to asi nebudeme mít čas… už hodně brzy.“

Cože? „Jak to myslíš?“ uhodil na ni. Rovnal si v hlavě znovu slova, která byla vyřčena. Takže to potom znamená, že… „Copak ty jsi v tom?“

„Jo, jsem,“ odvětila. Ve tváři místo radosti stále výraz vzdoru. Čeká tě peklo, jsem těhotná tobě najust, abys věděl!

Bylo to poprvé, co nejspíš pochopil, čím se jí předtím tak dotkl.

Rozhodně musela cítit velké zklamání, když mu ráno ukazovala v časopise článek o tom, jaké všechny neduhy prožívají těhotné ženy a on, místo aby se zeptal, proč mu dává ten text číst, zareagoval: „Ježiš, to jsem tak rád, že to není náš případ.“

Bára

Jak slíbil, došel si pro ni na Chmelnici za týden znovu. Stejně jako tehdy poprvé drtila místní štamgasty v šipkách. „Tak kdo si to se mnou rozdá teď, vy matlasové?“ kasala se. Byla úžasná. Sálal z ní divoký živočišný náboj, který ho nesmírně vzrušoval. Tahle ženská by je klidně všechny utahala za jeden večer!

„Já si to s tebou rozdám potom,“ hlásil se. Chlapi se rozesmáli.

Bára si ho změřila od hlavy k patě. „Tím bych si nebyla tak jistá! My se odněkud známe?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bolest neutopíš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.