Uchvatitel

Jana Javorská

Golfista

Zahradní restaurace na konci města lákala k návštěvě cyklisty i sportovce z nedalekého golfového hřiště. Sluneční paprsky příjemně šimraly Kateřinu v nose. Nastavila tvář slunci, zavřela oči a vychutnávala si to teplo, které již odstavilo zimní plískanice na vedlejší kolej. Z rozjímání ji probral tvrdý šťouchanec rukojetí golfové hole vyčuhující z bagu holohlavému muži, jenž se dral k vedlejšímu stolku.

„Au,“ sykla nahlas a třela se bolavé místo na hlavě.

Muž se na ni ani nepodíval, natož aby se ospravedlnil.

„Nemusíte se omlouvat. Nic se nestalo,“ řekla tak, aby ji neurvalec slyšel.

Muž se jen ušklíbl a odložil bag na židli. Sám se uvelebil na druhou, zády ke Kateřině.

„Někdo si zapomněl deštník, když pršela bezohlednost,“ vrčela dál Kateřina sama pro sebe, ale dostatečně hlasitě.

„Nejste ňáká moc cimprlich, madam?“ konečně se otočil, zvedl zrak a pohlédl na ni.

V ten moment se zarazil, když spatřil, na koho se tak osočil. Jemná tvář, velké hnědé oči, dlouhé vlnité vlasy a plné rty ho rázem ohromily. Tak krásnou ženu už dlouho nepotkal. Jeho nálada ihned vystřelila z bodu mrazu do tropických teplot. Nasadil radostný výraz a doufal, že s ním rozzlobenou dámu okouzlí.

„To byl vtip. Asi jsem to přehnal. Sorry.“

Kateřina však byla neoblomná a svůj úsměv nehodlala darovat jen tak kdejakému hrubiánovi. Raději se dívala jiným směrem, aby neviděl, jak se v ní vaří krev.

„Jste krásná, i když se mračíte,“ dodal kompliment a stále si ji prohlížel.

„Nenamáhejte se. Svůj obrázek už jsem si o vás udělala,“ pronesla smířlivějším tónem.

„Také mívám dny, kdy bych nejraději každého nakopal do zadku. Asi bych si to zasloužil. Klidně si poslužte,“ zvedl se a nastavil tak, aby ho mohla potrestat.

Kateřina vyprskla smíchy a začala se hlasitě smát. Z kapsy neurvalcových kalhot čouhal dlouhý kus toaletního papíru, o kterém dotyčný zjevně nevěděl a ani Kateřina si toho nejprve nevšimla.

„Nerada bych vám poničila tu parádu, co vám zdobí pozadí,“ odpověděla, když se trochu uklidnila. Muž se otočil, a jakmile spatřil, co Kateřinu tak rozveselilo, začal se smát také. Sáhl do kapsy, papír vyndal, zmuchlal a vhodil do popelníku na stole.

„Není to tak, jak si myslíte. Jen jsem neměl kapesník a potřeboval jsem se vysmrkat,“ vysvětloval trapnou situaci. „Udělal jsem ze sebe dvojitého debila. To už na vás těžko zapůsobím, co?“

„Lépe jste se uvést nemohl,“ pochechtávala se Kateřina se zadostiučiněním.

„Dobrá, máte pravdu. Asi na to začnu balit holky, když vidím, jak to zabírá,“ zavtipkoval.

V ten moment v něm spatřila charismatického muže. Robustní vypracovanou postavu obepínala značková červená polokošile a těsné tmavomodré džínsy. Když se usmíval, moc mu to slušelo.

„Jestli oslňujete ženy tímto stylem, tak vám zaručeně musí padat k nohám,“ neodpustila si jízlivou poznámku.

„Mohu vás na něco pozvat, když jsem se tak pěkně ztrapnil? Přál bych si to vzít zpět, ale asi už je pozdě. Petr Svoboda – jméno mé. Dovolíte, abych si k vám přisedl?“

Aniž by stačila odpovědět, už okupoval židli naproti ní. Kývl na číšníka, který postával opodál a čekal, až se host usadí.

„Vy jste jako uragán. Ten taky dorazí bez pozvání a smete vše, co mu stojí v cestě.“

„Už se nemračte a raději mi povězte, co vám můžu objednat. Mám hlad. Dáte si něco se mnou?“

„Děkuji. Už jsem jedla.“

„Tak alespoň zákusek ke kávě?“ vemlouval se dál.

„No, po tom, co jste tady předvedl, se tak lacino nevykoupíte. Ovšem čokoládovým dortíkem nikdy nepohrdnu.“

„Teda dámo, já smekám. To jste první, která se neohání dietou. Vás já chci. Prozradíte mi už konečně vaše jméno?“ zeptal se, když jim oběma objednal.

„Kateřina.“

„Moc mě těší. Jenom Kateřina?“

„Nechcete toho trochu moc?“

„Jen bych rád věděl, jakého anděla jsem potkal.“

„Svobodová,“ dodala krátce.

„No to je gól. Takže klidně můžeme vystupovat jako manželé.“

„Leda co by manželé v rozvodovém řízení,“ ušklíbla se, ale vnitřně jí cosi napovídalo, že tohle setkání je zřejmě osudové. Něco ji na něm zaujalo. Pod slupkou drsného chlapíka se ukrýval celkem přitažlivý muž.

„Nebuďte na mě taková přísná. To vám nesluší.“

„Budu mít modřinu,“ hladila si temeno, které dostalo zásah při jeho neurvalém příchodu.

„Já vám to pofoukám, Kačenko,“ mrkl na ni.

„Raději ne. Jestli jste ve všem tak akční, tak by to foukání nemuselo skončit dobře.“

„Teď teda nevím, o čem to tady mluvíte. Já jsem ze zásady gentleman.“

„Haha. To jsem právě viděla.“

„Vy máte dneska hádavou. Co vám kdo provedl?“

„Nikdo. Než jste sem vpadl, bylo mi fajn. Sluníčko svítilo, byl to celkem příjemný den.“

„A já jsem vám ho zkazil. To se tedy kaju. Dáte mi šanci to odčinit, když to nesvede ani zákusek?“

„Netuším, co by mě čekalo příště.“

„Nic hrozného, teda kromě mojí maličkosti.“

„Takže atomovka,“ povzdechla si Kateřina, ale na tváři už jí zůstal přilepený úsměv a nedokázala ho skrýt. V přítomnosti toho divocha jí začínalo být příjemně.

„Nechcete jet se mnou na výlet? Odpoledne musím pracovně navštívit Hlubokou. Mohlo by to být fajn. Takovou milou společnost na cesty bych jenom uvítal,“ navrhl, když dojedl svůj oběd a odstrčil talíř stranou, aby ho mohl číšník odnést.

„Milou společnost? Jste si jistý, že to tak chcete nazvat?“

„Určitě. Vždyť vám to mračení vůbec nejde. Dobře vím, že si mě dobíráte a zkoušíte, kolik vydržím. Ale já jsem nezmar. Když jste mi nedala košem hned, už mě jen tak neodradíte. Tak co? Pojedete? Prosím?“ dělal na ni smutné psí oči.

Kateřina se zamyslela. Potom vyndala z kabelky mobil, omluvila se a zvedla se od stolu. Poodešla dost daleko, aby ji Petr nemohl slyšet. Zavolala kamarádce a zrušila odpolední schůzku. Doufala, že cesta s neznámým mužem bude pro ni zajímavým zpestřením.

„Hlavně dělej chvíli drahoty, ať nezjistí, že už jsi nešukala celou věčnost,“ nabádala ji kamarádka žertem.

„Blázníš? Přece s ním nehupsnu hned do postele. Znám ho sotva hodinu.“

„No jestli je takovej, jak říkáš, tak bych neváhala.“

„Když on je tak nějak moc hrr. Mám strach s ním vlézt do auta. Netuším, co mě čeká.“

„Vždyť nemáš co ztratit. Když se z toho vyklube nějakej magor, tak mu poděkuješ za výlet a zmizíš. Pokud to teda není nějakej psychopat.“

„Díky. Opravdu jsi mě uklidnila,“ povzdechla si Kateřina.

„Hele, nešil. Užij si to a nepřemejšlej o tom, co by bylo kdyby. Bude to fajn. Uvidíš.“

Kateřina dosedla zpátky ke stolu. Vhodila telefon do kabelky a podívala se na Petra, dychtivě čekajícího na verdikt.

„Dobrá tedy. Bude výlet,“ souhlasila.

„No hurá. Dneska mám fakt kliku. A to jsem se původně domníval, že mě čeká den blbec. Nakonec se vše v dobré obrátilo.“

„Moc se neradujte. Ještě nevíte, jaká jsem společnice na cesty. Třeba je to mnohem horší než u stolu.“

„Myslím, že nic děsivějšího než ten dnešní úvod už mě s vámi nečeká.“

„Já vás varovala.“

„To je pro mě výzva. A ty já moc rád. Vyzvednu vás v půl čtvrté. Vyhovuje?“

„Jo. Jen si zařídím pár věcí, a pak jsem vaše.“

„Hmm, moc hezky se to poslouchá. A kam mám pro vás zajet?“

„Klidně sem. Za rohem je sídlo mojí firmy.“

„Ujednáno. Ale teď už musím běžet. Chcete někam hodit nebo jdete zpátky do práce?“

„Děkuji. Není třeba. Chviličku se ještě zdržím.“

„Fajn, tak vám přeji příjemné odpoledne,“ zaplatil, zvedl se, sebral si věci a odešel.

Kateřina se za ním dívala. Otočil se a zamával jí, než na parkovišti nasedl do svého luxusního vozu. Zaplavil ji podivný pocit, jaký už dávno nezažila. Takové to náhlé zašimrání kolem žaludku.

„Prosím, madam,“ golfista otevíral dveře svého bavoráku a pobízel Kateřinu k nastoupení. Zabořila se do pohodlné sedačky a připoutala se. Sáhl za sebe a podal jí bílou růži.

„Pro vás.“

Kateřina ji s díky přijala a automaticky k ní přičichla. Její vůně byla přímo omamná.

„Ani netušíte, jak moc jsem se těšil.“

„Jen abyste toho nelitoval,“ dobírala si ho.

„Vím, nezačali jsme zrovna nejlépe. Ovšem rád bych to napravil.“

„Myslím, že už se vám to částečně povedlo,“ usmívala se na něho.

„Uf. Tak to je fajn. Dnešní den původně nevypadal zrovna nejlépe, ale věřím, že dobře skončí, když vás mám vedle sebe.“

„To záleží jen a jen na vás. Jsem zvyklá jednat zrcadlově.“

„Viděl jsem a můžu si za to sám, uznávám,“ konstatoval. „Snad mi bude brzy odpuštěno,“ po očku ji pozoroval.

„Prozatím jsem zakopala válečnou sekeru. Ale v kabelce mám pro všechny případy příruční tomahavk,“ žertovala.

„Hm, chytrá a vtipná. Nebezpečná kombinace. Takové ženy se mi líbí.“

„V čem myslíte, že nebezpečná?“

„V tom, že jste schopna ze mě udělat na tři doby pitomce.“

„To zvládnete i beze mě,“ stále se usmívala od ucha k uchu. Ten slovní ping pong ji bavil. Doufala, že se jejich konverzace nezvrtne v nudné tlachání o počasí. Jako kdyby jí četl myšlenky.

„To máme dnes hezky, že?“ pronesl s vážnou tváří. Tázavě se na něj podívala. V ten moment vyprskl smíchy. „Kdybyste se teď viděla. To zděšení ve vašich očích z planého plkání.“

„Vážně jsem tak čitelná?“

„Ten vyplašený pohled mě dostal,“ culil se, „nebojte se. Také nejsem zastáncem slintů o ničem. Tak mi povězte něco o sobě. Říkala jste, že máte firmu. V jakém oboru podnikáte?“

„Prodáváme vše, co je potřeba k příjemnému spaní. Od povlečení po postele.“

„Znamená to, že když jde o spaní, doplňujete do postele i protějšky?“ dobíral si ji.

„Tak bordelmamá zaručeně nejsem, jestli myslíte tohle.“

„To byl vtip. Něco takového by mě ani nenapadlo,“ obrátil rychle, aby ji proti sobě náhodou zase nepopudil.

„Možná se vám to bude zdát hloupé, ale prodáváme i polštáře, co imitují objímání. Takže vlastně simulujeme přítele ženám, co jsou samy.“

„Neříkejte mi, že si někdo takovou náhražku koupí.“

„Tak většinou to žádají zákaznice jako vtipné dárky, ale i pro sebe. Divil byste se, jaký sortiment zboží jde na dračku.“

„Já už se nedivím ničemu. Teda krom žen. Ty mě vždycky spolehlivě rozhodí. O tom jste se přesvědčila na vlastní kůži.“

„Zůstane to za námi. Je to minulost.“

„Máte pravdu. Jsem rád, že už se na mne nezlobíte,“ natáhl se a pohladil ji po ruce. Neucukla. Jen se na něj podívala a usmála.

Cesta dále ubíhala v příjemné atmosféře. Oba vzpomínali na dětství a období, kdy svoje rodiče přiváděli k šílenství pubertálními projevy a nápady. Jakmile dorazili do cíle, zaparkoval Petr auto v blízkosti golfového hřiště.

„Tak jsme tady,“ pronesl, vystoupil z auta a šel Kateřině otevřít dveře.

„My budeme hrát golf?“ podivila se.

„Kdepak. Tohle je pro změnu můj chleba,“ ukázal směrem, kde se procházelo několik hráčů.

„Živíte se pobíháním po greenu? Jako profesionál?“

Petr se pousmál.

„To by bylo fajn, ale tak dobrý v tom zase nejsem. Na to mám málo času, abych mohl trénovat a podávat patřičné výkony. Jsem něco jako architekt designer.“

„Co to obnáší?“ vyzvídala dál Kateřina a nechala se uvést do klubového zázemí, kde měl Petr schůzku se správcem resortu.

„Hned uvidíte, jen co vyřídím tu záležitost, kvůli které jsme přijeli. Provedu vás tady. Tohle celé je moje dítě,“ máchl rukou.

Potom ji odvedl k baru a posadil ke stolku, kde měla úžasný výhled na celý areál, za kterým se majestátně vypínala věž hradu Hluboká. Objednal jí kávu a zákusek a na moment se omluvil. Než stačila Kateřina zkonzumovat občerstvení, byl Petr zpátky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uchvatitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.