First published in Great Britain in 2020 by William Collins

Copyright © Robert Lacey 2020

Translation © Jana Jašová, 2021

Czech edition © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-923-0

Mému bratru Grahamovi, dceři Scarlett, která přispěla některými novými nápady, a především mé drahé ženě Jane, která je mi každodenní inspirací a také přispěla tím nejlepším vtipem z celé knížky.

Přeložila Jana Jašová.

Citáty z her Williama Shakespeara Jindřich V., Hamlet a Romeo a Julie byly použity v překladech Martina Hilského.

1
Rozhádaní bratři

„Samozřejmě dochází k neshodám,
tak jako ve všech rodinách, a když už k nim dojde,
jsou to pořádné neshody.“

(Princ William, BBC News, 19. listopadu 2004)

Mluvte spolu, prokrista! Takhle vychovávala chlapce Diana k tomu, aby dávali svoje pocity najevo přímo, ne aby se zajíkali a něco si mumlali do svých emočních šálků čaje jako mnozí jiní členové klanu Windsorů. „Nikdy si nestěžovat, nikdy nic nevysvětlovat!“ – co je tohle za životní filozofii?

Z Williama a Harryho díky matce vyrostli muži výmluvní a otevření – s ctižádostí měnit svět. Jejich přímočaré vyjadřování, spolu s jejich pokusy o změny, jsou jádrem této knihy. Do našeho příběhu skočíme v květnu 2019, kdy se princi Harrymu narodil první potomek. Tahle šťastná událost nabídla dvěma znesvářeným bratrům šanci ke smíření, šanci se obejmout a udobřit. Využijí ji?

K různým třenicím a nedorozuměním docházelo samozřejmě už dřív, při přípravách na svatbu – víte, na tu skromnou svatbu v úzkém rodinném kruhu mezi anglosaským princem a americkou míšenkou, rozvedenou televizní hvězdičkou, která na jaře 2018 upoutala pozornost asi 1,9 miliardy diváků po celém světě. A co by to bylo za svatbu, kdyby se na ní neobjevilo pár zádrhelů – spor o šaty družiček, chybějící tiára, a ano, taky chybějící otec nevěsty?

Ovšem o dvanáct měsíců později, téměř přesně na den (svatba 19. května 2018, narození dítěte 6. května 2019), už se na svět chystá plod požehnaného svazku těch dvou, jarní děťátko, štěstí pro své rodiče a šance na opětovné sjednocení celé rodiny, zvlášť obou bratrů a jejich údajně rozhádaných manželek.

Narození královských dětí jsou podobně jako královské svatby tmelem, který udržuje náklonnost moderních lidí k jejich monarchii. Historici konstituční monarchie s oblibou vysvětlují paradox toho, jak může být současná demokracie ve skutečnost spíše posilována elitářskými a nedemokratickými tradicemi prastaré Koruny. Nic ale nenadchne víc než novorozeně podřimující v zavinovačce – příchod nového života, který je životním povzbuzením i pro všechny ostatní.

V období masové komunikace se s narozením královských dětí stejně jako s korunovacemi a svatbami pojí řada populárních tradic – jásající davy před nemocnicí, usměvaví rodiče s novorozenětem na schodech, pochvalné výkřiky, bouchání zátek šampaňského. A později, už v klidu, se pořizují fotografie z křtu a oznamují jména všech kmotrů.

Tenhle moderní styl vítání královských potomků na svět založili Charles a Diana v roce 1982. Jejich syn William, narozený 21. června toho roku, byl vůbec prvním dědicem britského trůnu, který se narodil v běžné nemocnici – v nemocnici Panny Marie v západním Londýně, hned vedle Paddingtonského nádraží, uprostřed výrazného pachu vlakové dopravy. Kouzlo soukromé porodnice Panny Marie objevila už Charlesova sestra princezna Anne, která tam v roce 1977 přivedla na svět syna Petera a v roce 1981 dceru Zaru. Čtveřici královských novorozeňat v porodnickém křídle Lindo pak dva roky po Williamovi, 15. září 1984, doplnil Harry.

Když se William sám stal otcem, s Kate navázali na tutéž tradici a pro narození svých dětí (George v roce 2013, Charlotte v roce 2015 a Louise v roce 2018) si rovněž vybrali soukromou porodnici v křídle Lindo. Tou dobou už byly schody porodnice v Paddingtonu přímo ošlapané kroky hrdých královských rodičů představujících světu nové potomky. Někdo by měl sepsat antropologické pojednání o významu populistického předvádění novorozeňat u nádraží pro úspěch monarchie. Rakouští arcivévodové svá novorozeňata povýšeně schovávali v ústraní, a dneska po nich neštěkne pes – po arcivévodech ani po rakouské monarchii.

Vyhnání z Edenu. Morten Morland, The Times, 20. ledna 2020

Nicméně v květnu 2019 se Harry a Meghan rozhodli, že nechtějí ukázat své novorozené dítě na schodech před křídlem Lindo. Chtěli být královským párem v novém stylu, anebo možná vůbec ne královským. Abychom pochopili, proč na tom tolik záleželo, musíme se vrátit o něco hlouběji do královské historie. Do dob ohřívadel lůžka.

Dneska se jako ohřívadlo chápe elektrická pokrývka nebo gumová lahev s horkou vodou, ale před pár staletími to vypadalo jinak. Než se jeho lordstvo odebralo do postele, komorná mu důkladně nahřála pokrývky i prostěradlo ohřívací pánví – velkou plochou kulatou mosaznou nádobou s dřevěnou rukojetí a vysokým oblým víkem, aby se do ní vešlo hojné množství horkých uhlíků. Nebo novorozené dítě...

Má se za to, že takovou ohřívací pánev použili v roce 1688 k propašování zdravého novorozeněte na porodní lůžko Marie z Modeny, manželky nenáviděného katolického krále Jakuba II., aby nahradilo Mariino vlastní dítě, jež údajně zemřelo po porodu. Neoblíbeného monarchu do roku 1688 lid toleroval, protože nástupkyní měla být jeho dcera z prvního manželství, protestantka Marie Stuartovna, a její ještě protestantštější nizozemský manžel Vilém Oranžský. Neochvějně antikatoličtí Britové doufali, že po až příliš papeženském Jakubovi nastoupí na trůn tenhle obecně oblíbený a nepapeženský pár. Věřilo se, že manželská dvojice panovníků Vilém a Marie zachrání to, co se tehdy považovalo za demokracii, a s ní zachrání i anglikánskou církev.

Neočekávané narození živého a zdravého potomka (nebo jeho přinesení v ohřívací pánvi) Jamese Francise Edwarda Stuarta ovšem tyto naděje ohrozilo a proměnilo rok 1688 ve zlomový v dějinách britské monarchie. V listopadu se Vilém Oranžský vylodil s vojskem v Torbay a jeho tažení přimělo Jakuba II., aby i se svým synem z ohřívací pánve bez pokusů o odpor uprchl z Londýna.

Vzrušující události z roku 1688 si v dějinách vysloužily přezdívku „Slavná revoluce“, i když šlo o převzetí moci bez krveprolití. Jejím výsledkem bylo uspořádání, které se stalo modelem pro náš moderní systém, posilující demokratickou moc parlamentu a redukující moc čím dál symboličtější „konstituční“ monarchie. Spolu s teoretickými změnami přišlo i praktické opatření stanovující, že u královských porodů musí být v budoucnu přítomen státní sekretář (funkce odpovídající dnešnímu ministrovi vnitra), jehož povinností bude se přesvědčit, že nový královský přírůstek byl řádně porozen, nikoli propašován v ohřívací pánvi.

Tudíž až téměř do současnosti bylo sledování královských porodů úkolem všech britských ministrů vnitra. Královna Viktorie porodila všech svých devět dětí za přítomnosti ministra vnitra i určených soukromých rádců, a tenhle rodičky obtěžující zvyk se udržel ještě dlouho po začátku dvacátého století. Při porodu současné královny Alžběty II. byl v dubnu 1926 v domě jejích rodičů přítomen sir William Joynson-Hicks. Jeho nástupce z řad labouristů John Robert Clynes pak o čtyři roky později odjel do Skotska, aby na hradu Glamis přihlížel narození královniny mladší sestry Margaret, a uvízl tam na dva týdny jen s jedinou nepřímou telefonní linkou, protože princezna se narodila později po předpokládaném termínu.

V listopadu 1948 se princ Charles stal prvním dědicem britského trůnu, který se od roku 1688 narodil bez ritualizovaného dohledu ve jménu lidu. Poválečná labouristická vláda Clementa Attleeho nehodlala na takovou zastaralou praxi plýtvat časem. Jenže právě Charles se svou ženou ducha tradice oživili v letech 1982 a 1984, když po narození Williama a Harryho hrdě – a svědomitě – předvedli syny na schodech porodnice tak, aby si je lid mohl prohlédnout na vlastní oči už pár hodin po narození.

Princ William v tradici bez váhání pokračoval, i když v roce 2013 se představení prvorozeného prince odehrálo před divokou a nedůstojnou tlačenicí rostoucích davů paparazzi, kteří se na královskou rodinu vrhali se zlověstným mottem „urvi, co se dá“. William i tak neochvějně splnil svou povinnost a Kate s ním, usměvavá a dokonale upravená navzdory nedávnému traumatu porodu. Princ William jako svědomitý dědic trůnu věděl dobře o ohřívacích pánvích a důležitosti poskytnout lidem pocit, že jste s nimi na jedné lodi.

Jeho mladší bratr jako „náhradní“ dědic trůnu zřejmě podobné zvláštní školení v podobě staré legendy nedostal, natož poučení o jejím sociologickém významu, a pokud ano, zvysoka na to kašlal. Jestli se chce dědic trápit a předvádět na schodech v Paddingtonu, ať si poslouží. „Náhradník“ měl jiné představy a jeho manželka s ním naprosto souhlasila. Meghan a Harry byli rozhodnutí, že prvním pohledem na svět jejich novorozeněte nebudou šílené a smrtící blesky fotoaparátů, které provázely a vlastně způsobily smrt Diany.

Letmý pohled na miminko Harryho v matčině náručí na schodech porodního křídla Lindo v září 1984 napovídá, že Diana musela trávit dobrou hodinu mytím a foukáním vlasů, než se vydala „spontánně“ pozdravit lid. Vyrovnaná Kate se nejspíš se vším tím fintěním a šňořením „v zájmu Firmy“ nějak smířila, ale to by náladová Meghan neudělala.

A tak se Harry a Meghan, vévoda a vévodkyně ze Sussexu, dohodli na tom, že jejich dítě přijde na svět v ústraní a v klidu Frogmore Cottage, což není domek, jak název napovídá, ale spíš komplex domů na panství Windsor, nedávno na veřejné náklady nějakých 2,4 milionu liber zrenovovaných a spojených do jediného dlouhého sídla s dvaceti třemi pokoji. Další menší problém. Jestli královský pár neukáže své dítě veřejnosti, protože kašle na ohřívací pánve, co potom všechny ty pánve, hrnce a sporáky v jejich krásné nové kuchyni? Co takhle nějaké veřejné gesto jako poděkování za všechny ty peníze daňových poplatníků?

Jak se ukázalo, byla to akademická otázka. Malý Sussex si dával s narozením načas, a když očekávaný porod nezačal ani dva týdny po termínu, Meghanin lékař (jeho totožnost nebyla dodnes odhalena) navrhl porod s asistencí v nemocnici. O pár kilometrů dál poblíž Farnborough je sice solidní státní nemocnice Frimley Park, ale dvojice se s Meghaninou matkou Doriou rozhodla podniknout mnohem delší cestu do Londýna. Vybrali si nejdražší britskou porodnici Portland, která má americké vlastníky a proslavila se porody mnoha celebrit. V luxusním prostředí Portlandu, kde základní balíček služeb (včetně postýlky pro novorozeně s baldachýnem) pořídíte od šesti tisíc liber výš, přivedly na svět své děti Victoria Beckhamová, Liz Hurleyová, Kate Winsletová a další slavné matky. A žádné špinavé smradlavé nádraží tu na dohled taky není.

To je další věc typická pro Harryho a Meghan – cit pro všechno luxusní a pětihvězdičkové, čímž se emocionálně přístupní tribuni lidu pravidelně obklopují, od náklonnosti k soukromým tryskáčům a hollywoodským přátelům až po potřeby „ukrývat se před světem“ v sídle s třiadvaceti pokoji, anebo po přestěhování do Kalifornie v roce 2020 v sídle v toskánském stylu s dvanácti koupelnami a ceně 18 milionů dolarů na dvaadvacetiakrovém pozemku v exkluzivní části Los Angeles, Beverly Ridge Estates.

„Je to v zájmu bezpečnosti,“ vysvětlují lidé z jejich okolí. „A OPRAVDU potřebují soukromí.“

Nicméně v nemocnici Portland odvedli v noci z pátého května 2019 dobrou a dobře utajenou práci. Ráno šestého května přivedla Meghan na svět opožděně zdravého syna o váze 3,2 kilogramu. Malý Archie se narodil za svítání v 5.26, což umožnilo šťastným rodičům a Dorii, aby se se svým vzácným nákladem vrátili do Windsoru bez pozornosti médií. Jejich lest podpořil Buckinghamský palác, který ve dvě odpoledne toho dne vydal podivně zavádějící prohlášení, že vévodkyně ze Sussexu právě začala rodit, když ve skutečnosti porodila svého syna už před nějakými osmi hodinami.

Harry a Meghan udělali dlouhý nos na tradici i pravdu, ale pro jednou se jim povedlo úspěšně přetrumfnout nenáviděný tisk.

2
Rodinné záležitosti

„Na tomhle světě je jediný člověk,
se kterým můžu mluvit vážně o všem
a se kterým si rozumíme.“

(Princ Harry, leden 2006)

Ochotní „přátelé“, kteří čas od času informují britská média o důvěrných úvahách členů královské rodiny, se nechali slyšet, že starší William nebyl nadšený z toho, když se Harry a Meghan v květnu 2019 chovali „jako primadony“ a utajovali synovo narození. Tenhle dojem podpořilo, že se William a Kate nepřišli podívat na nový přírůstek do rodiny celých osm dní. Naopak královna, princ Philip a Charles s Camillou dorazili už za pár hodin, aby se nad miminkem rozplývali. Podivně působilo i to, že když vévoda a vévodkyně z Cambridge konečně po týdnu dorazili, nevzali s sebou George, Charlotte ani Louise, aby se děti mohly seznámit s novým bratránkem.

Další kolo vyhrál Harry. Osmého května se objevil s Meghan a s dvoudenním Archiem Harrisonem Mountbatten-Windsorem v náručí ve velkolepém a vznešeném prostředí síně svatého Jiří ve
Windsoru, s vyloučením tisku. Na místě byl jen jediný fotograf, jehož si vybrali, a pár televizních reportérů, před nimiž pohovořili o svém štěstí.

„Je to kouzelné, prostě úžasné,“ prohlásila Meghan. „Mám teď dva nejlepší muže na světě a jsem tolik šťastná.“

„Je to nejhodnější chlapeček na světě,“ uzavřel jejich výstup Harry. „Je tak klidný. Vážně nevím, po kom to má!“

Podle Harryho spolužáků ze Sandhurstu možná jméno Archie inspiroval Harryho velitel v armádě major Tom Archer-Burton. Matka dítěte nabídla ještě učenější vysvětlení. Starořecký výraz arche podle vévodkyně ze Sussexu znamená „původ“ nebo „zdroj“ – Meghan zřejmě ve školách v Los Angeles získala víc klasického vzdělání než Harry v Etonu – a stejně tak později pár pojmenoval svou dobročinnou nadaci. Harrison pak působí trochu jako vtip – „syn Harryho“ – a vedl některé komentátory k úvahám, jestli nemá něco společného s mystickou a meditační aurou Meghanina největšího oblíbence z řad Beatles George Harrisona.

Archie byl během svého prvního oficiálního fotografování zabalený v bílé dečce, s rozkošnou pletenou bílou čepičkou na hlavě, a pokojně spal – přesně tak, jak to bezpochyby jeho otec a matka plánovali.

„Všem vám děkuji,“ prohlásila Meghan, „za všechna blahopřání a laskavá slova. Moc to pro mě znamená.“

Celá ta soukromě-veřejná událost byla dokonalá do posledního puntíku – s nádhernými vysokými okny síně svatého Jiří, která jí poskytla ideální pozadí – a snoubila se v ní historie s moderností. Miminko nesl Harry, aby dal najevo svoje odhodlání podílet se na rodičovských povinnostech půl na půl, na rozdíl od všech předchozích fotografií královských novorozeňat na paddingtonských schodech.

Následovala ještě dojemnější rodinná sešlost, kde hrdí rodiče představili syna královně, princi Philipovi a Dorii. Ten snímek se dostal na titulní stránky britských novin i novin po celém světě: černošská babička a bílá prababička se usmívají na první dítě s tmavou pletí v britské královské rodině.

„Naprosto nechápu, jak to všechny ženy dělají,“ poznamenal Harry v jednom z prvních rozhovorů po porodu. „Je to ta nejúžasnější zkušenost, jakou jsem si kdy dokázal představit.“

Ale pak došlo na lámání chleba: kmotři. Úhelné kameny křestního procesu v anglikánské církvi, dospělí rádci, kteří mají dítě duchovně, morálně a často i finančně podporovat v průběhu celého života. Pro členy královské rodiny jsou kmotři ještě důležitější než pro běžné občany. Technicky mají titul „sponzoři“.

Šestý a sedmý nástupce trůnu sice nepůsobí, že by měli korunu právě na dosah, ale kdo ví, co se může stát v dobách masových teroristických útoků a globálních pandemií? Ze šestky a sedmičky se snadno může stát trojka a čtyřka nebo ještě vyšší čísla. A co je podstatnější, každý následník s jednociferným pořadím (Harry byl v době vzniku tohoto textu šestým, Archie sedmým) je rozhodně „příslušník panovnického rodu“, ať se mu to líbí nebo ne. Tohle postavení mu zajišťuje emocionální náklonnost veřejnosti stejně jako peníze z jejích daní.

V Buckinghamském paláci bylo jasné, že všichni kmotři se nestihnou na chvatně uspořádané křtiny dostavit. Tak například Alžběta II. a princ Philip před sebou měli v červenci 2019 „Holyrood Week“, týden, kdy se královský pár tradičně účastní obřadů ve Skotsku, což znamenalo, že nemůžou být na Archieho křtinách 6. července. I tohle datum už bylo výsledkem složitého přesouvání akcí v nabitých rozvrzích, jaké to léto měli Charles, Camilla, William a Kate, nemluvě o arcibiskupovi canterburském, který obřad vedl.

I tak ovšem panovnice, palác a všichni, kdo tady mají nějaké želízko v ohni, právem očekávají aspoň informaci, kdo budou „sponzoři“ nového královského potomka. Jak můžete posoudit vhodnost osob, které vám zůstávají neznámé? „Tajný sponzor“ zní podezřele. A k britské reprezentativní monarchii neodmyslitelně patří právo občanů vědět, kdo bude poskytovat morální vedení možnému budoucímu králi nebo královně. I tady se ovšem obyčej, protokol a praxe čelně srazily s neústupným lpěním Harryho a Meghan na právu na soukromí – jejich i jejich prvorozeného syna.

„Archie Harrison Mountbatten-Windsor bude pokřtěn při malém rodinném obřadu v soukromé kapli hradu Windsor v sobotu 6. července,“ oznámil Buckinghamský palác 3. července. „Vévodovi a vévodkyni ze Sussexu bude potěšením sdílet některé z fotografií pořízených během obřadu fotografem Chrisem Allertonem. Jména kmotrů zůstanou na jejich přání důvěrná.“

Kancelář Sussex Royal potvrdila prohlášení paláce a dala jasně najevo, že o celé záležitosti se „sponzory“ se nebude vyjednávat. Jména kmotrů zůstanou utajena.

„Za svou kariéru jsem zažila pět nebo šest královských křtin,“ komentovala to šéfredaktorka magazínu Majesty Ingrid Sewardová v pořadu Today, „ale s takovým tajnůstkařením jsem se nikdy nesetkala.“

Zhrozil se nad tím Harryho bratr? Nebo rozzlobil? Či jen nechápal?

„Zasvěcení přátelé“ se snažili tlumit vášně tvrzením, že to poslední. Že příští král, jen o pět míst v nástupnictví blíž k trůnu než Archie, nemohl pochopit, jak někdo může nebrat na vědomí tenhle základní princip konstituční monarchie. Jak by mohl být nový člen panovnické rodiny pokřtěný v pravém smyslu toho slova, aniž by byli známi, když už ne přítomni, jeho kmotři?

Když se William to dopoledne v sobotu 6. července dostavil na
křest svého synovce v královnině soukromé kapli ve Windsoru, patřičně se usmíval, stejně jako při pozdějším rodinném fotografování v Zeleném salonku. Byl to ale zdrženlivý a podivný úsměv a komentátoři si smlsli na tom, jak se snažili vysvětlovat princův výraz a postoj, stejně jako výraz a pozici jeho ženy. Kate si ohleduplně vzala perlové náušnice po své zesnulé tchyni, ty, které měla Diana při Harryho křtinách v roce 1984. Seděla ale prý „nepohodlně vzpřímeně“, jak uvedla odbornice na řeč těla Judi Jamesová. Vévodkyně se nakláněla dopředu, „jako by nejradši utekla“.

S Kateiným manželem si ovšem paní Jamesová brala servítky ještě míň. William stál podle ní za svou ženou s rukama v pozici „fíkového listu“ chránícího rozkrok a s „vystrčenou bradou, jakou mívá policista chvíli předtím, než nasadí obviněnému želízka“.

Někteří internetoví debatéři s ní souhlasili. „William vypadá, že by byl nejradši někde jinde,“ tweetoval jeden. Jistá „královská fanynka“ poznamenala: „William se měl usmívat mnohem víc.“

Ach, kolik jen se toho chce po budoucím králi! Bylo tohle neustálé sledování a kritizování osudem, na který byl v pořadí druhý následník trůnu připravován už před dvaceti lety, když na konci devadesátých let chodil na hrad Windsor na oběd se svou babičkou královnou? Na podzim 1995, ve třinácti letech, začal princ právě navštěvovat Eton, výlučně chlapeckou internátní školu (založenou v roce 1440), na druhém břehu Temže naproti Windsoru.

Tehdy už byli jeho rodiče tři roky odloučení, do Dianiny smrti zbývaly jen dva roky a královna si dělala starosti s vnukovou psychikou. Není Charles až příliš soustředěný na vlastní pochybnosti, jestli je dobrým otcem, a taky tou Camillou Parker-Bowlesovou a vším ostatním kolem toho? A Diana se svým střídáním nejrůznějších, převážně zahraničních milenců, se úmyslně chová jako rebelující černá ovce panovnické rodiny. Královna se vážně obávala, aby chlapci nehrozilo psychické zhroucení, jak se svěřila jednomu ze svých rádců, aby k tomu neměl sklony po své matce, která měla nepochybně v několika ohledech k mentální vyrovnanosti daleko.

Do situace zasáhl vévoda z Edinburghu. Philip souhlasil s manželčinými obavami a navrhl, že by Alžběta měla překonat svou averzi plést se do rodinných zmatků a pokusit se sblížit právě s tímhle chlapcem, který není jen jejím křehkým vnukem, ale taky příštím dědicem koruny. Třeba by sem za nimi hoch mohl občas přijít v neděli, když mají studenti z Etonu povolené vycházky do města?

A tak začaly pravidelné obědy. Vždycky jednou za pár neděl, o víkendech, které William netrávil s matkou ani s otcem, se teenager vydal v doprovodu svého bodyguarda po Eton High Street a přes most do Windsoru, kde si dal s královnou a vévodou z Edinburghu výživný a chutný oběd.

Po dezertu se Philip vždycky diskrétně vzdálil a nechal svou ženu a vnuka o samotě v Dubovém salonku, kde nad stolem visí šestiramenný lustr a zeď pokrývá Štvanice, oblíbená tapiserie královny Viktorie. V tom nádherném a historickém, ale i důvěrném prostředí se babička a vnuk, královna a příští dědic trůnu, mohli konečně dostat k podstatným věcem, bavit se spolu a svěřovat si svoje myšlenky tak, jak to dokázali jen ti dva.

„Má v sobě takovou vyrovnanost,“ odhalil William o deset let později v roce 2011 královnině životopisci Robertu Hardmanovi. Vyprávěl mu, jak ho babička povzbuzovala, aby zůstal klidný tváří v tvář všemu, co mu život jednoho dne předhodí. „Když dosáhneš určitého věku a máš svou staromódní víru, tak prostě děláš přes den, co nejlepšího můžeš, a večer se pomodlíš. Když tě za to budou kritizovat, stejně si nijak nepomůžeš, kritizovali by tě tak jako tak. Tak proč si s tím dělat starosti?“

Při těchto rozhovorech v Dubovém salonku se princ William od své babičky dozvěděl, jak by se instituce monarchie měla chránit a respektovat, jak člověk někdy musí bojovat – musí se pořádně zocelit, aby ji zachoval. To je koneckonců Williamovo rodové právo a odkaz, stejně jako to je právo a odkaz jeho babičky. Na prince udělaly zvláštní dojem příběhy o babiččiných začátcích jako panovnice – jak musela v roce 1952 nastoupit za svého otce krále Jiřího VI. jako teprve pětadvacetiletá a ujmout se práce, o níž si většina tehdejších mužů myslela, že by ji zvládli lépe.

„Muselo to pro ni být těžké,“ řekl William Hardmanovi. „Myslím si, že spousta pětadvacetiletých, včetně mě a mého bratra, by na to neměla. Na nás v tomhle věku nikdo tak netlačí. Je úžasné, že to vydržela. Prostě zaťala zuby a šla dál. To je prostě celá ona. Když jí postavíte do cesty překážku, zdolá ji. A dělat tohle šedesát let – to je podle mě úctyhodné.“

Když William v roce 2005 dělal interview pro BBC v době, kdy už téměř končil studia na univerzitě St Andrews, znovu vzdal hold osobní podpoře a radám, kterých se mu dostalo od babičky.

„Hodně mi pomohla se všemi těžkostmi nebo problémy, které jsem kdy měl,“ prohlásil. „Je vážně brilantní, je to opravdový vzor.“

Právě při hovorech v Dubovém salonku se William doslechl o ohřívacích pánvích a Slavné revoluci, o roli, kterou by v jeho budoucnosti měly sehrát ozbrojené síly, a o roli anglikánské církve v jeho panovnických povinnostech, ale nic z toho mu nebylo předkládáno jako suchopárné poučování.

„Podle mě babička na poučování moc nevěří,“ prohlásil v roce 2016, když v BBC rozebíral královnin osobní styl a přínos, který tenkrát uznale popsal jako „to nejmírnější, nejnevtíravější ovlivňování“.

I sama královna dostávala školení v dějinách formální konstituční monarchie. Mladičká princezna Alžběta jako Williamův zrcadlový obraz kdysi – ve třinácti letech – dvakrát týdně přecházela most přes Temži mezi Etonem a Windsorem, jen opačným směrem. V doprovodu chůvy Marion Crawfordové (Crawfie) docházela na hodiny dějepisu do knihami obložené pracovny sira Henryho Martena, výstředního učence a zástupce ředitele Etonu. Ten měl ve zvyku při přemýšlení přežvykovat kostky cukru, o které se dělil se svým ochočeným havranem.

Obzvláštní libůstkou sira Henryho bylo Britské společenství národů (Commonwealth), zakotvené Westminsterským systémem v roce 1931, a důmyslná opatření, v jejichž důsledku k tomu datu zahrnovalo několik monarchií, například Kanadu a Austrálii. Tudíž Alžbětin otec nevládl těmto územím jako nějaký vzdálený monarcha, ale jako kanadský a australský král.

Alžběta II. byla zvlášť hrdá na to, co na tomto decentralizovaném systému v průběhu své vlády sama vypracovala a zavedla (do roku 2000 už v rámci Commonwealthu existovalo ne méně než čtrnáct monarchií) a snažila se vysvětlit Williamovi, jak důležité je zachovat vazby v rámci Společenství národů, zvlášť v Africe, Tichomoří, Karibiku, na Indickém poloostrově a v dalších rozvojových zemích po celé zeměkouli. A tohle všechno byl samozřejmě jen bonbonek na dortu požadavků na to, aby se princ jednou stal důstojným a váženým monarchou, ale ne příliš povýšeným a odtažitým, skutečně „reprezentativním“ vládcem Spojeného království, který uspokojí své nedůtklivé britské poddané.

Když William poslouchal babiččiny zásady, v jedné chvíli pocítil, jak později popisoval, že jsou v tom zajedno. Že se mezi nimi vytvořila vřelá osobní spřízněnost – silné a výjimečné partnerství napříč generacemi, které popsal jako „společné porozumění tomu, co je třeba“.

Debaty v Dubovém salonku pomohly princi, aby se z křehkého školáka na pokraji zhroucení proměnil v silného mladého muže, který bude jednou srovnáván s „vyhazovačem v nočním klubu“, hájícím vchod a zásady svého výlučného královského klubu. Princ nehodlal dovolit nikomu – rozhodně ne svému bratrovi a jeho slavné americké manželce – ohrožovat vzácné dědictví, které mu babička svěřila k opatrování.

„Babičce nejde o to být celebritou, to je jasné,“ prohlásil William v roce 2011. „Tohle není v monarchii důležité. Důležité je jít příkladem. Plnit své povinnosti, jak říká. Využívat své postavení k tomu, abychom dělali dobré skutky. Abychom sloužili své zemi – to je podstata toho všeho.“

Jeho bratr Harry možná mířil do La La Landu. William mířil k tomu stát se králem.

„Držel jsem ho kolem ramen celý náš život,“ vyjádřil se William v říjnu 2019, když se snažil vysvětlovat, proč Harryho a Meghanino chování a série jejich rozhodnutí kolem Archieho porodu a křtu a konfrontace popsaná v kapitole 26 vedly k rozkolu mezi bratry, které Harry později vysvětlil slavnými slovy, že si „každý vybral jinou cestu“.

„Dál už to dělat nemůžu,“ dodal William.

Totožnost oněch „tajných sponzorů“ Archieho samozřejmě nezůstala utajená moc dlouho. Tajemství vždycky vyplavou na povrch a jména tří chlapcových britských kmotrů byla během pár měsíců po křtu odhalena.

Tiggy Pettiferová, rozená Legge-Bourkeová, byla milovanou chůvou Williama a Harryho. Podobně formativní roli hrál v životech mladých princů později i Mark Dyer, bývalý osobní asistent prince z Walesu, který se – podle Timesů – „stal mentorem a blízkým přítelem Charlesových synů“. Dalším britským kmotrem byl Charlie van Straubenzee, jeden z Harryho nejbližších přátel v dětství a spolužák z Ludgrove. Meghan a Harry mu v srpnu 2018 byli na svatbě.

Pátrání novinářů a klepy ve vysoké společnosti vynesly tato tři jména na světlo do konce roku 2019, a když už se tak stalo, informaci nepopřel ani Buckinghamský palác, ani kancelář Sussex Royal, a nepopřeli to ani samotní kmotři. Otázka zněla, kdo jsou další? Tři britská jména jasně vypovídala o tom, že je vybral Harry. Teď se tedy pozornost upřela na osoby, které mohla vybrat Meghan.

Pokud tři Archieho kmotři byli Britové, logicky se předpokládalo, že tu bude nejmíň jeden, spíš ale dva nebo tři američtí kmotři. Mezi spekulacemi, ať už informovanými či ne, nakonec získala navrch tři jména: tenisová hvězda Serena Williamsová, slavný herec George Clooney a jeden z hvězdného politického páru Baracka a Michelle Obamových. Všichni čtyři patřili k přátelům Meghan, která byla v létě 2019 sledovat Serenin zápas ve Wimbledonu. George Clooney dohady popřel chytře formulovaným vyjádřením tak, že to ani jako popření nevypadalo.

„Kdo by mě mohl chtít za kmotra?“ vyjádřil se v době kolem Archieho narození. „Mám co dělat, abych dokázal být aspoň dobrým tátou. Je to děsivé.“

Pokud jde o Obamovi, jsou to oba blízcí přátelé jak Meghan, tak Harryho. Barack Obama se v roce 2017 zúčastnil s Harrym v Torontu paralympiády Invictus Games, kterou založil Harry pro raněné válečné veterány; je to jedna z aktivit, které jsou jeho srdci nejbližší. A Michelle napsala článek do britského vydání Vogue, který Meghan připravovala jako hostující editorka (více o tom v Kapitole 24). Někteří američtí komentátoři dokonce vyjádřili názor, že Obamovi možná novou vévodkyni povzbuzují v tom, aby jednou v budoucnu navázala na jejich liberální politický odkaz a splnila si svůj sen z doby dospívání: stát se první nebělošskou americkou prezidentkou, pokud ji nepředběhne Kamala Harrisová.

Tyhle dohady jen ukazují, co se stane, když se pokusíte odklonit pravdu z jejího přirozeného koryta, a smyslem téhle knihy je odhalovat pravdu. Následující stránky budou vyprávět příběh dvou statečných hochů, jejichž životy byly plné privilegií i tragédií, a kteří už od narození čelili diametrálně odlišným osudům. Mnoho let spolupracovali a navzájem se podporovali v těžkých časech. Tak jako se ale mění časy i okolnosti, tak se změnili i William a Harry, a nevyhnutelně vykročili každý jiným směrem.

V posledních měsících, dokonce když už vznikala tato kniha, jsme mohli pozorovat mladšího z dvojice, jak si nachází novou identitu a se svou manželkou se vydává po nové cestě. V shakespearovských termínech bychom to mohli popsat tak, že se princ Harry rozhodl odhodit svou bouřlivou minulost, zhýralý svět Falstaffa a prince Hala, a vynořil se v nové a zářivé roli Jindřicha V., toho příkladného a hrdinného britského krále: „Kdo se mnou dneska bude cedit krev, bude mým bratrem.“

Problém byl v tom, že téhle role už se před ním ujal William.

3
Dynastický sňatek

„Manželství je mnohem závažnější
záležitost než láska...“

(Princ Charles, 1979)

Takže... máte na krku třicítku. Jste typický svobodný muž, celkem atraktivní, i když trochu plachý a ne příliš sexy. Jste dědicem trůnu Spojeného království Velké Británie a Severního Irska – plus Kanady, Austrálie, Nového Zélandu a asi tak desítky dalších monarchií Commonwealthu. A máte si dát do pořádku milostný život.

Vlastně ne, pardon, máte si pro tuhle impozantní sbírku trůnů najít vhodnou příští královnu.

Je v tom nějaký rozdíl?

Inu, je. A tohle dilema je základem příběhu, kolem něhož se bude točit celá tato kniha. Princové William a Harry byli plody dohodnutého dynastického sňatku, ne manželství z lásky...

* * *

Zatímco jako příští král Karel III. se Charles ke konci sedmdesátých let snažil vyhovět rodinnému pošťuchování, aby si našel životní družku, jako princ z Walesu měl dilema. Jeho prastrýc a „čestný dědeček“ lord Mountbatten měl ovšem po ruce řešení, které s oblibou opakoval:

„V případech jako ten Tvůj věřím tomu,“ napsal Mountbatten Charlesovi na sv. Valentýna roku 1974, „že muž se má vybouřit, jak to jen jde, a mít tolik milostných vztahů, kolik může, než se usadí. Ale za manželku by si měl vybrat vhodnou, přitažlivou a milou dívku dřív, než ta potká někoho jiného, do koho by se mohla zamilovat.“

Hlavně Charlesova plachost mohla za to, že neposlal vtíravého „strýčka Dickieho“ s jeho cynickou radou tam, kam slunce nikdy nesvítí, protože jeho „čestný dědeček“ nejenže rozdával moudra zašlých časů, ale taky se snažil lobovat za svou vnučku Amandu Knatchbullovou. Té bylo tehdy právě šestnáct a byla přesně tou „vhodnou, přitažlivou a milou dívkou“, jakou by si Charles měl vzít, a tak přilít do dynastie Windsorů ještě víc mountbattenovské krve.

Amanda byla o devět let mladší než Charles, dobře prince znala, a podle přesvědčení svého dědečka by se ho časem naučila upřímně milovat. Jenže tehdy byla ještě příliš mladá pro uzavření sňatku, a tak starý pán rozdával své rady v naději, že si takhle jeho prasynovec na Amandu „počká“.

„Jistě ví,“ odpověděl Charles o pár týdnů později, „že ji mám moc rád...“

Ctižádostivé plány, které Charles a Mountbatten spřádali bez přítomnosti i naprosto bez vědomí Amandy Knatchbullové, se ovšem nenaplnily. Bratranec a sestřenice se v průběhu let hodně sblížili, získali vzájemný respekt a uzavřeli přátelství, které trvá dodnes. Když ale princ Amandu konečně v létě 1979 – krátce předtím, než na lorda Mountbattena spáchala atentát IRA – požádal o ruku, nezávislá samostatná dívka ho zdvořile odmítla.

„Když vstoupíte do královské rodiny, znamená to absolutní podrobení se systému,“ vysvětlila to prý. „Ztráta nezávislosti je mnohem větší než v běžném manželství.“

Tahle silná, i když formální slova jí vložil do úst princ Charles, když později před svým životopiscem Jonathanem Dimblebym vzpomínal na své odmítnutí. Princ si vybavoval všechny důvody, které Amanda tehdy uvedla, zvlášť pak „vystavení se publicitě, mnohem horší narušení soukromí, než zažívá jakákoli jiná veřejně známá osoba kromě těch, které jsou na vrcholu slávy, již si získali v dobrovolně vybrané profesi“.

„Její reakce,“ uzavírá Dimbleby, „jen potvrdila princovo vlastní přesvědčení, že provdat se do rodu Windsorů je oběť, jaká by se od nikoho neměla očekávat.“

Budoucí král si tak očividně musel začít hledat jinou vhodnou, milou dívku. Předtím už si ale užíval přesně tak, jak mu strýček Dickie radil, zvlášť od chvíle, kdy se seznámil s jistou Camillou Parker-Bowlesovou (rozenou Shandovou), osobitou ženou známou nervy z oceli. Dávno předtím, než se naplnila její královská budoucnost, vzala paní Parker-Bowlesová jednoho dne své malé děti Lauru a Toma na nákupy. Jeli do supermarketu Sainsbury ve wiltshirském městečku Chippenham.

„Většina parkovacích míst byla obsazená,“ vzpomínala dcera Laura, „ale maminka uviděla jedno prázdné hned před vchodem do obchodu a zajela tam. U místa byla značka s nápisem ‚Vyhrazeno pro starostu Chippenhamu‘.“

Když rodina vyšla s plnými taškami, ke Camille přistoupil jakýsi muž a obořil se na ni, jak to, že stojí na starostově místě.

„Mamka se usmála a řekla: ‚Pardon, jsem starostova žena...‘ a popohnala mě k autu. Muž šel za námi a prohlásil: ‚Tak to mě moc těší, že jsme se konečně poznali. Jsem starosta!‘“

Tahle historka dodává věrohodnost stěží uvěřitelnému příběhu o tom, jak se prý Camilla Charlesovi někdy na začátku sedmdesátých let sama představila. Bylo deštivé odpoledne a tehdy dvaadvacetiletý princ hladil po zápasu v pólu na Smith´s Lawn na windsorském sídle svého koně. Tenkrát k němu přistoupila čtyřiadvacetiletá Camilla, aby si s ním popovídala, aniž je někdo formálně představil.

„To je krásné zvíře, pane,“ prohodila. „Jsem Camilla Shandová.“

„Velice mě těší,“ odvětil zdvořile Charles, ale Camilla hned pokračovala a rovnou se zmínila o své příbuzné, nechvalně známé milence krále Edwarda VII. Alici Keppelové.

„Víte, pane, že moje prababička byla milenka vašeho prapradědečka? To je, co?“

Ve stínu téhle neuvěřitelné troufalosti historka se starostou Chippenhamu bledne a mnozí princovi životopisci zpochybňují její věrohodnost. Sám Charles ve své polooficiální Dimblebyho biografii tvrdí, že čas od času sice Camillu na pólu potkával, ale poprvé se setkali řádně v Londýně, kde mu ji představila jeho bývalá přítelkyně Lucia Santa Cruz. Tato Chilanka byla rešeršní asistentkou lorda Butlera, ředitele Charlesovy koleje Trinity na Cambridgi.

Dříve než se Richard Austen Butler (známý podle svých iniciál jako „Rab“) stal ředitelem největší a nejvznešenější koleje na
Cambridgi, byl velkým zvířetem mezi konzervativci a zastával řadu vládních funkcí. V soukromí se ale ze všech svých veřejných úspěchů chlubil hlavně tím, jak poskytl své ředitelské sídlo na Trinity k tomu, aby tam „mladá Jihoameričanka zasvětila nevinného prince do tajů fyzické lásky“. V roce 1978 se Butler nediskrétně zmínil před autorem polooficiálního životopisu prince Charlese Anthonym Holdenem, že „strčil“ Lucii Santa Cruz klíč od domu poté, co Charles požádal, zda by mohl být s mladou dámou někde o samotě.

Když Holdenova kniha v roce 1979 vyšla, Buckinghamský palác pobouřeně popřel, že by Lucia zasvětila Charlese do sexuálních radovánek.

„Většina z toho, co Rab Butler tvrdí, je absurdní,“ postěžoval si sám princ a ostře popřel, že by pro něj byl Butler nějakým „mentorem“, „guruem“ nebo „šedou eminencí“.

Butlerovu verzi ale celkem výmluvně podpořila jeho manželka Mollie. Ta ve svých pamětech v roce 1992 napsala, že Lucia byla „šťastným příkladem někoho, s kým mohl Charles bezpečně trénovat, pokud to tak mohu říct“.

* * *

Někdy na jaře 1972 pozvala Lucia, která se s Charlesem přátelila i po jeho ukončení studií, prince na skleničku do svého bytu v Cundy Street u stanice Victoria, kousek od Buckinghamského paláce. Prohlásila, že zrovna našla pro prince „tu pravou“. Camilla bydlela ve stejném domě a Gyles Brandreth, princův přítel a kronikář lásky mezi Charlesem a Camillou, tuhle verzi o jejich seznámení podporuje.

Jiná kronikářka Caroline Grahamová se ale naopak přiklání k historce o setkání těch dvou na pólu a cituje očitou svědkyni, která prohlásila: „Camilla viděla prince stát samotného na druhé straně hřiště. Úplně suverénně se vydala za ním a dala se s ním do řeči.“

Takže kde je pravda? Nejspíš bychom měli přijmout méně barvitou verzi o Lucii Santa Cruz a Cundy Street jako historickou pravdu, protože je to ta verze události, kterou si sám princ pamatuje.

Jenže verze s hřištěm na pólo a představením „milenka vašeho prapradědečka“ vyjadřuje emocionální pravdu, že Camilla Shandová zosobňovala citovou svobodu a smysl pro humor, přesně takové, po nichž svědomitý Charles toužil. S výhodou časového odstupu teď můžeme konstatovat, že právě tyhle osobní vlastnosti jsou nejspíš důvodem, proč po téměř padesáti letech žijí Charles s Camillou ve spokojeném manželství.

Skutečnost, že sňatek mezi příštím králem a neurozenou rozvedenou ženou je dnes přijatelný, kdežto před třiceti lety by působil skandálně, pokud by nebyl přímo nevhodný a nemyslitelný, je dalším příkladem toho, jakým společenským předsudkům musel princ Charles čelit, když si v polovině sedmdesátých let začal hledat manželku.

Noviny té doby se naprosto otevřeně rozepisovaly o požadavcích na příští královnu a stejně otevřeně dávaly najevo, že jako tribunové lidu mají právo do toho mluvit. Kandidátka by měla být nejlépe z královského rodu (což znamená cizinka, exotická a neokoukaná), a když ne, pak aspoň urozená. Rozhodně by měla být panna – tenhle výraz používaly v době volné lásky stejně bezostyšně, jako se s ním šermovalo za vlády první královny Alžběty.

Camilla nesplňovala ani jedno z toho. O panenství přišla už dávno, nebyla ani z královského rodu, ani urozená, i když nepochybně pocházela z úctyhodné vyšší střední třídy. Její otec major Bruce Shand choval honební psy a přátelil se s královnou matkou. Camillina matka Rosalind, která přinesla do manželství peníze, byla z rodiny Cubittsových, kteří vystavěli Belgravii a nejelegantnější části centrálního Londýna. A Camilla nebyla ani tak mladá – byla o dva roky starší než Charles, a pokud šlo o její milostný život, byla ve společenských kruzích známá tím, že je „dost promiskuitní“.

Slečna Shandová ovšem byla dost chytrá na to, aby si všechno tohle sama uvědomovala, a měla v sobě okouzlující poctivost, s níž dávala najevo, že se spokojí s tím, co může mít. Byla s Charlesem ráda kvůli němu, ne kvůli jeho postavení. Nestála o něj proto, že by se chtěla vdát za příštího krále, což je v zásadě samozřejmě ten důvod, proč se nakonec jeho manželkou stejně stala.

Velkou roli v tom všem sehráli Goonovi. Na počátku svého přátelství Charles a Camilla zjistili, že mají společnou vášeň pro směšné přízvuky a přihlouplé poznámky postav z The Goon Show, klasického absurdně komického rozhlasového seriálu BBC, který byl původní inspirací pro Monty Pythonův létající cirkus. Oboustrannou rostoucí náklonnost dvojice zpečetila přezdívkami z Goonových. Jak tvrdí přátelé páru, „Frede“ a „Gladys“ se Camilla s Charlesem v legraci oslovují dodnes.

„Když Camilla vejde do místnosti, člověku se hned zvedne nálada,“ prohlásil Charlesův spoluhráč z póla lord Patrick Beresford. „Z jejích očí a úsměvu na tváři hned poznáte, že vás čeká zatraceně dobrá zábava.“

„Mají úžasný smysl pro humor,“ tvrdí další z přátel páru spisovatelka Jilly Cooperová. „Hodně se spolu nasmějí. Camillina schopnost vidět vždycky na všem tu komickou stránku byla během těch let neocenitelná.“

Kromě společného humoru mají oba také blízko k přírodě. Charles i Camilla milují lov, střílení, rybaření, málokdy jsou šťastnější, než když si můžou obout holínky a natáhnout pláštěnky. Camilla uměla díky otci lovit a jezdit na koni stejně dobře jako princ. Do léta či podzimu 1972 už dvojice prožívala vášnivý románek.

„Byla láskyplná a nenáročná,“ napsal Jonathan Dimbleby, když zaznamenával Charlesovy pocity k nové přítelkyni, „a princ – se vší tou intenzitou první lásky – pro ni téměř okamžitě ztratil srdce.“

Lord Mountbatten jejich vztah podporoval. Často dvojici zval na diskrétní víkendy do svého hampshirského sídla Broadlands. V letech 1971–1972 zahájil Charles svou námořní kariéru v Portsmouthu, což bylo jen půl hodiny cesty na jih. A Camilla byla přesně ta společnice, jakou si strýček Dickie pro prince představoval, aby ho zabavila, než bude Amanda plnoletá.

Jenže do podzimu 1971 už Charles začal Camillu oceňovat mnohem víc než jen jako někoho, s kým se může „vybouřit“. V její společnosti se cítil tak dobře, až začal doufat, že by se jednoho dne mohla stát jeho „životní družkou a přítelkyní, kterou bude milovat a chránit“. A „k jeho velké radosti“ (opět Jonathan Dimbleby) mu Camilla dávala najevo, že „ty city jsou opětované“.

Lásce se ale stavěla do cesty Charlesova námořní kariéra. Jeho loď Minerva měla na začátku nového roku odplout do Karibiku a vrátit se až další podzim. O víkendu 9.–10. prosince vzal princ Camillu a Mountbattena do Portsmouthu na prohlídku plavidla a na oběd. Další víkend pak strávil s Camillou v Broadlands. „Abych ji viděl naposledy,“ napsal smutně prastrýci, „před celými osmi měsíci.“

O pětatřicet let později si princ na tenhle víkend vzpomínal jako na chvíle, kdy si uvědomil, že se chce s Camillou oženit, že je to jeho spřízněná duše. Jenže neměl odvahu jí to říct – požádat ji o ruku, nebo jí to aspoň důkladně vysvětlit.

„Charles jí vyznal lásku,“ napsal v roce 2005 Gyles Brandreth, „ale nepožádal ji o ruku. Šeptal jí sladké nesmysly, ale nevyslovil nic podstatného. K ničemu se jí nezavázal a žádný závazek nepožadoval ani od ní.“

Charlesovi bylo v listopadu 1972 teprve čtyřiadvacet. Cítil se příliš mladý na to, aby se pustil do komplikovaného procesu zásnub a svatby dědice britského trůnu. V zásadě šlo o to, že všechno by vyžadovalo tolik praktických detailů, že by se to do vyplutí Minervy nedalo stihnout – počínaje postojem jeho rodičů, před nimiž Charles dosud své city najevo nedal. Ti by určitě vyjádřili jisté pochybnosti o Camillině vhodnosti, protože jejich názor na budoucí nevěstu se moc nelišil od postoje strýčka Dickieho. Byla to milá dívka, jezdkyně, ideální pro nezávazný vztah, ale už ne tak ideální jako příští královna, zvlášť když na to je zatím dost času. A tak nespěchal ani Charles.

Aneb, jak bystře podotýká Gyles Brandreth, „věci, které neuděláme, jsou často významnější než ty, které uděláme.“

Camillu to ve skutečnosti moc nepřekvapilo, ani nebyla příliš zklamaná. Šest let strávila ve svérázném, přerušovaném vztahu s pohledným a vhodným kapitánem kavalérie Andrewem Parker-Bowlesem. Ten byl sám velmi žádoucí partií, jak vzhledem k osobnímu šarmu, tak ke svým stykům s panovnickou rodinou. V roce 1953 byl třináctiletý Andrew v hedvábí a saténu pážetem na královnině korunovaci. Jeho otec Derek, vysoký šerif pro kraj Berkshire, patřil do společenských a dostihových kruhů královny matky.

Za pauzy v jejich vztahu mohla Parker-Bowlesova zahraniční převelení – sloužil v Německu, na Kypru a v Ulsteru, také na Novém Zélandu. Spouštěčem těch dočasných rozchodů byla ovšem jeho šokující neschopnost věrnosti. Major „Píchač“, jak mu říkali v pluku, byl pro ženy neodolatelný a vynakládal jen málo úsilí, aby sám odolal.

Camilla mu to čas od času vrátila, což může vysvětlovat, proč oslovila Charlese na jaře 1972. Andrew měl na začátku roku aférku s dosud neprovdanou princeznou Anne a brzy potom se Camilla dala do řeči s princem. Očividně to bylo prostě „oko za oko“.

„Chtěla Andrewovi ukázat,“ vzpomíná jeden z hráčů póla, „že si v královské zahradě může trhat stejně jako on.“

Do začátku roku 1973 se ale Andrew i Camilla ze svých vztahů s královskými potomky vymanili. To už jejich znovunavázaný vztah trval sedmý rok a Camillině otci docházela trpělivost.

Dceřin vztah s princem ho těšil, ale stejně jako ona nevěřil, že by mohl vést ke královskému sňatku. A tak využil toho, že je Charles v zámoří. Podle Andrewova bratrance Johna Bowes-Lyona se Camillina rodina v březnu 1973 rozhodla přimět Andrewa k žádosti o ruku tím, že zveřejnila v Timesech oznámení o jejich zásnubách.

A Andrew se ochotně nechal polapit, i když úskok prokoukl. Ve věku třiatřiceti let už bylo vhodné, aby se usadil, a Camilla, které mělo být v červenci šestadvacet, už měla dost svateb, na něž chodí pořád jen za družičku. A tak se 4. července toho roku Shandovi a Parker-Bowlesovi sešli k obřadu v elegantním prostředí Gardové kaple ve Wellingtonových kasárnách. Muži měli sváteční uniformy a přítomni byli tři členové královské rodiny: princezna Anne, princezna Margaret a královna matka. Byla to společenská událost, „svatba roku“ s osmi stovkami pozvaných hostů.

Pozván byl i Charles, ale omluvil se z důvodu „neodkladných povinností“ – musí zastoupit svou matku v Nassau, kde se Bahamy chystaly oslavovat nezávislost. Ovšem nikdo, kdo znal okolnosti, mu to nevěřil. Když se princ dozvěděl o zasnoubení, zavřel se ve své kajutě na Minervě a v důvěrném dopise žalostně napsal: „Doufám, že ten pocit prázdnoty jednou přejde.“

Chtělo to čas, ale smutek ho skutečně přešel – do jisté míry. V polovině sedmdesátých let už princ zase „bouřil“ a užíval si společnost přístupných mladých žen.

Stejně jako Andrew Parker-Bowles. Čiperný major neztrácel čas a brzy po svatbě v roce 1973 začal zase prohánět sukně. Manželka mu to tolerovala, stejně jako to tolerovala před svatbou. Camilla si užívala domácký život na venkově a soustředila se na výchovu dětí – Toma (narozeného 1974) a Laury (narozené 1978). Navázala také přátelské styky s princem Charlesem, který souhlasil, že půjde za kmotra jejímu synovi.

Pak v srpnu 1979 došlo k atentátu na lorda Mountbattena. Příslušníci IRA umístili bombu na jeho rybářskou loď zakotvenou u Mullaghmore v hrabství Sligo. Zničený Charles se v žalu obrátil na Camillu. Pokládal ji za svou nejlepší kamarádku, za člověka, jemuž se může bez obav svěřit. Jeho bývalá láska zůstala jeho „oporou“ a „partnerem v debatách“, jak se vyjádřil před Jonathanem Dimblebym. Z Camillina úhlu pohledu došlo k tomu, že se její dávný „románek z pomsty“, navázaný natruc Andrewovi a Anne, proměnil v něco hlubšího a vážnějšího.

Mluvili hlavně – a dlouze – po telefonu. Charles si vyléval srdce a Camilla mu poskytovala útěchu tak, jak to uměla jen ona. Během pár měsíců se jejich přátelství změnilo v lásku – rozhodně aspoň v duševní rovině. Někteří lidé věří, že dvojice spolu v letech 1979 a 1980 měla tajný poměr, a někteří členové královské rodiny tím byli tak znepokojeni, že prince přímo varovali před škodami, které může jeho trvající „zakázaný vztah“ napáchat na monarchii. V rodině narůstalo přesvědčení, že by Charles, jemuž se blížily dvaatřicáté narozeniny, měl už konečně pohnout se svým úkolem najít si manželku. Ještě to léto v roce 1980 ho na Balmoralu vyfotografovali ve společnosti lady Diany Spencerové.

Dianě mělo být v září toho roku, kdy ji novináři vyfotili při rybaření na břehu řeky Dee s princem Charlesem, teprve devatenáct let. Prince už ale nějakou dobu znala. Její starší sestra Sarah s ním v roce Stříbrného jubilea (1977) chvíli chodila a její babička z matčiny strany lady Ruth Fermoyová byla důvěrnicí královny matky a jednou z jejích dvorních dam.

Královna pozvala Dianu na Balmoral, aby s manželem poznali tu mladou ženu, kterou zasvěcení už tehdy považovali za kandidátku na její snachu. V šedesátých letech byla Diana jedním z dětí, které si chodily v Sandringhamu hrát s Andrewem a Edwardem. Věkově byla mezi oběma Charlesovými mladšími bratry a společně s nimi sledovala z pohodlných pohovek kreslené filmy v „domácím kině“. Tehdy byla nápadně ostýchavá a zdvořilá. Copak z ní asi vyrostlo?

Diana prošla testem Balmoralu na výbornou.

„Stopovali jsme společně jelena,“ vzpomíná jeden z dalších hostů, kteří na Balmoralu ten víkend byli. „Bylo nám horko, byli jsme unavení, Diana spadla do močálu, byla celá pokrytá blátem, smála se z plných plic, zarudlá v obličeji, vlasy přilepené k čelu, protože se spustil déšť... Byla to taková ta anglická školačka, která je pro každou neplechu.“

Královna i princ Philip Dianu uznale sledovali. Edward společně s Andrewem se hádali, kdo bude vedle ní sedět při večerních piknicích. Právě rok po smrti milovaného čestného dědečka měl Charles pocit, že konečně našel tu milou dívku, kterou měl podle strýčka Dickieho hledat – a britský tisk si myslel totéž. Média po celém světě začala po „Di“ šílet tak, až to Charlesova otce znepokojilo. Když aktivita tisku zesílila, princ Philip řekl Charlesovi přímo, že buď musí tu dívku požádat o ruku, nebo ji „okamžitě“ nechat na pokoji – kvůli její dobré pověsti.

„A ať už se rozhodnu jakkoli,“ vzpomínal později Charles na
otcova slova, „nemám s tím otálet.“

Tak se „domlouvají“ manželství v dobách dohledu masových médií. Charles uposlechl otcovu radu a na začátku února 1981 požádal Dianu o ruku. Dvojice oznámila své zasnoubení koncem měsíce a Británie se při čekání na velkolepou svatbu, naplánovanou na 29. července, začala zmocňovat čím dál větší hysterie. V ten slavný den se na chodnících mačkalo přes šest set tisíc lidí, kteří provolávali slávu páru při jeho cestě na obřad do Svatopavelské katedrály a z ní. V kostele byli snoubenci oddáni před 3 500 pozvanými hosty a 750 miliony televizních diváků po celém světě, což bylo nejvíc v historii televizního vysílání.

Nevěstinu důmyslnou slonovinovou róbu s vlečkou doplňoval krajkový závoj dlouhý celých sto čtyřicet metrů. K němu měla tiáru z osmnáctého století a její hedvábné svatební střevíčky byly pošité 542 flitry a 132 ladícími perlami. Podpatky měla úmyslně nižší, aby nepřečnívala ženicha – Diana měřila sto sedmdesát osm centimetrů a byla tak stejně velká jako Charles.

Když došlo na manželské sliby, Diana byla první nevěstou v královské historii, která slibovala, že bude svého muže milovat, ctít a opatrovat, ale ne, že se mu bude „podřizovat“.

4
Agapé

„Nezapomínejte klást potřeby druhých před svoje obavy.“

(Meghan Markleová při projevu pro maturantky
na Střední škole Neposkvrněného srdce 3. června 2020)

Dne 4. srpna 1981, ani ne týden, pouhých šest dní po svatbě Charlese a Diany v Londýně se v Canoga Park v Los Angeles narodila Rachel Meghan Markleová. Většina ze šedesáti tisíc obyvatel toho zeleného předměstí v San Fernando Valley měla to „královské léto“ přístup k televizi a ti, kteří si ji pustili dvacátého devátého července, neměli příliš na vybranou, na co se budou dívat. Královskou svatbu přenášely celý den z Londýna všechny americké stanice.

Pokud byli mezi miliony diváků týden před narozením děťátka i Tom a Doria Markleovi, nemohlo jim uniknout, jak moc se lišilo klasické prostředí katedrály svatého Pavla od věžiček ozdobených zlatými koulemi na střeše svatyně Společenstva seberealizace, kde se před osmnácti měsíci brali oni dva. Svatyně s úchvatně exotickým maurským vchodem a plastovými sochami Buddhy ční uprostřed losangeleské vykřičené čtvrti – jen coby kamenem dohodil od místa, kde v červnu 1995 přistihli Hugha Granta, jak si v autě užívá orální sex s prostitutkou Divine Brownovou.

„Krásný nový den... a je to náš den,“ stojí na začátku svatební pozvánky Markleových, spolu s příslibem „šťastných začátků“...

Jejich svatební obřad vedl bratr Bhaktananda, vysvěcený buddhistický mnich v zářivě oranžovém rouchu, který se narodil v Pensylvánii jako Michael Krull. Svatyni společenstva seberealizace založil v roce 1920 indický jogín Paramahansa Jogananda a v chrámu se kázalo náboženství „spirituality a sebepoznání prostřednictvím meditace a Krija jógy“. Vybrala ho tehdy třiadvacetiletá Doria, aby se v něm provdala za pětatřicátníka Toma. Podle jejího nevlastního bratra Josepha Johnsona, Meghanina strýce, Dorii „fascinovala alternativní náboženství a jóga“.

Joseph uznává, že se Dorii podařilo vychovat jeho neteř jako nesmírně sebevědomou dívku s pevnou vírou, získanou už v raném dětství, že „může být čímkoli a dosáhnout čehokoli“. Joseph to přikládá úchvatným vzorům silných žen v rodině – „v rodině, kde se skoro nevyskytovali muži“ a zvlášť Doriině matce Jeanettě, Meghanině babičce, která byla dcerou uklízečky a poslíčka z „nóbl hotelu jen pro bílé“ v Clevelandu.

Joseph si pamatoval na drsnou zkušenost z padesátých let, doby segregace, kdy s matkou putovali přes Ameriku. Doria, která se narodila v Clevelandu v Ohiu v roce 1956, byla ještě miminko, když si matka sbalila věci a zamířila s dětmi na západ. Jednou večer dorazili do „výlučně bělošského“ města uprostřed Texasu. Byla jim zima a měli hlad, ale černochy tady nikde nechtěli ubytovat.

„Chtěli jsme jídlo a přístřeší, ale kvůli barvě pleti nám je odmítli poskytnout.“ To bylo pro tehdy sedmiletého chlapce první setkání s rasismem.

„Byl jsem malý, ale pořád to vidím před sebou,“ vzpomíná. „Toho bělocha, co ukázal do sněhu a vyštěkl: ‚Silnice je tamhle. Táhněte! Tady o vás nikdo nestojí.‘“

V Los Angeles byl ale život lepší. Tam začala Doria díky nedávno zrušeným segregačním zákonům spolu s dalšími černošskými dětmi dojíždět autobusem do převážně bělošské židovské školy Fairfax High.

„Vyrůstali jsme spolu,“ líčil Joseph Caroline Grahamové pro Mail on Sunday´s. „Dělil nás ale dost velký věkový rozdíl (sedm let). Doria z nás byla nejmladší, ale stejně jako Meghan jí to skvěle myslelo a vždycky chtěla od života víc.“

Doria byla pyšná na svoje vlasy, takže si nechala narůst „krásné dlouhé afro“ a začala pracovat jako vizážistka při natáčení telenovely General Hospital, která běžela na obrazovkách denně. A právě tam krátce po dvacítce poznala Toma Marklea, nedávno rozvedeného, o dvanáct let staršího muže, který pracoval na natáčení jako režisér osvětlení. Okamžitě mezi nimi přeskočila jiskra. V té populární a léta vysílané mýdlové opeře lékaři a sestřičky prožívali „žhavé románky“, zatímco podávali heroické výkony při transplantacích srdce. To druhé sice Tom a Doria nezvládali, ale jejich láska vzplála stejně rychle a silně. Na nic nečekali a brzy se vzali.

Tom se přistěhoval z východního pobřeží, kde vyrůstal v městečku Newport v Pensylvánii jako nejmladší ze tří synů v talentované anglo-německé rodině (než si poangličtili příjmení, psali se Merckel). Jeden z jeho bratrů narukoval k vojenskému letectvu a později se stal zahraničním diplomatem. Druhý byl biskupem v malé Východní ortodoxně katolické církvi v Americe, jejímž mottem je „Bůh se stal člověkem, aby se lidské bytosti mohly stát bohy“.

Umělecky nadaný Thomas opustil školu brzy. Přestěhoval se do blízkých Pocono Mountains, kde si našel práci v zákulisí divadel zaměřených na turisty. Odtamtud zamířil do Chicaga, kde se poprvé oženil, zplodil dvě děti a stal se režisérem osvětlení.

Tenhle člen natáčecího štábu ve filmu nebo v televizi inspiruje a vytváří „náladu“ nebo podobu každé scény a Tom Markle měl pro osvětlení cit. I když fyzicky mohutný, byl kreativní a schopný vnímat jemné odstíny. Inspiraci čerpal z filmů Busbyho Berkeleyho, na něž se rád díval v dětství, s extravagantně osvětlenými davy elegantních tanečnic.

V pozdějších letech, hlavně v době kolem Meghanina sňatku s Harrymu, začal Tom Markle hrát v dceřině životě zápornou roli. Nechával si platit za pochybné rozhovory, v nichž ji otevřeně kritizoval. Nakonec, což už je notoricky známo, se ani nezúčastnil její svatby s Harrym. V jejím dětství byl ale dobrým otcem, kreativním a svědomitým, což potvrzují všichni, včetně samotné Meghan.

„Asi se dá říct,“ prohlásila Meghan někdy v době kolem jejího zasnoubení, „že jsem vždycky byla ‚tatínkova holčička‘.“

Jednou o Vánocích se Tom rozhodl vyřešit ústřední otázku dceřiny smíšené rasy tím, že koupil dvě krabice s „Barbie rodinkami“, jednu bělošskou, druhou černošskou. Potom je rozbalil a vytvořil vlastní Panenkovou rodinu – „černá maminka, bílý tatínek, jedno dítě bílé, druhé černé“. Když Meghan ve škole dali dotazník, kde měla zaškrtnout svou etnickou příslušnost, a jí došlo, že nepatří do žádné z kategorií, „otec mi poradil něco, co nikdy nezapomenu: ‚Vytvoř si vlastní kolonku‘“.

Díky výdělkům Toma Marklea, podpořeným v roce 1990 výhrou 750 000 dolarů v Kalifornské státní loterii, nebylo Meghanino dospívání tak deprivované, jak by se mohlo zdát. Canoga Park, kde strávila většinu dětství, je slušná čtvrť, v níž žijí většinou dělníci a střední třída, sice nic nóbl, ale spousta zeleně a rasově smíšené prostředí.

Když bylo Meghan šest, Tom s Dorií se rozvedli a dívenka zůstala s matkou. Tom ale dál zůstával přítomný v jejím životě. „Naučil mě rybařit,“ vzpomínala Meghan, „oceňovat filmy Busbyho Berkeleyho, posílat psaná poděkování a trávit víkendy v Malém Tokiu, kde jsme si dávali kuřecí teriyaki se zeleninovou tempurou.“

Později vyprávěla, že právě otcova péče a víra v ní posílila její „velký sen“ stát se herečkou, a to velmi prakticky. Když Doria pracovala – jako cestovní agentka, oděvní návrhářka a později sociální pracovnice, Tom vyzvedával Meghan ze školy a bral ji k sobě do práce.

Meghanina sebejistota a důvěrné obeznámení se showbyznysem mělo kořeny v těch téměř deseti letech, kdy si psala úkoly v zákulisí natáčení Ženatý se závazky a General Hospital, u nichž její otec řídil osvětlení scén. Rok po jejím narození v roce 1982 získal Tom Markle cenu Emmy za režii osvětlení v General Hospital. O čtyři roky později byl nominován na cenu za osvětlení scény k 58. předávání cen Akademie – Oscarů.

Meghan očividně rozchod a rozvod rodičů v roce 1987 od jejích snů neodradil. Možná v ní naopak podpořil její soběstačnost. V roce 1991, teprve v devíti letech, ji natočila místní zpravodajská stanice, jak mává transparentem na demonstraci proti první válce v Zálivu, kterou sama zorganizovala na školním hřišti. Podnítilo ji to, že se jeden spolužák rozplakal, když jeho starší bratr měl odjet bojovat do Iráku a chlapec se o něj bál. A tak Meghan vyrobila ceduli s nápisem „Mír a harmonii pro svět“ a shromáždila spolužáky k protestu.

„Patřila k těm dětem,“ vzpomíná její učitelka Ilise Fayeová, „které se zastávají outsiderů. Vždycky bránila to, čemu věřila, a mezi kamarády, v partě, byla vůdkyně.“

Asi o rok později zašla Meghan v politické a společenské angažovanosti ještě dál. Tehdy se ve škole dívali na nějaký televizní pořad, který přerušila reklama na prostředek na umývání nádobí Ivory Clear. Byl tam záběr na dřez plný špinavého nádobí a nápis: „Ženy v celé Americe bojují s mastnými hrnci a pánvemi.“ V tu chvíli dva kluci ze třídy začali šaškovat a povykovat: „Jo, přesně tam ženský patří, do kuchyně!“

Megan to podle jejích slov šokovalo a rozčílila se. „A taky mě to tak ranilo... Něco jsem musela udělat. A tak jsem přišla domů, pověděla tátovi, co se mi stalo, a on mě povzbudil, ať o tom napíšu dopisy. Což jsem udělala – napsala jsem těm nejmocnějším lidem, na které jsem si vzpomněla.“

Jedenáctiletá dívenka začala co nejvýš: napsala tehdejší první dámě Hillary Clintonové, moderátorce svého oblíbeného dětského pořadu Nick News Lindě Ellerbeeové, známé lidskoprávní advokátce Glorii Allredové a taky výrobci prostředku Ivory Clean, firmě Procter & Gamble.

Z Procter & Gamble jí nikdy neodpověděli, ale Hillary Clintonová a Gloria Allredová ano. Obě jí napsaly dopisy plné povzbuzení a Linda Ellerbeeová za ní poslala televizní štáb, aby natočil rozhovor s mladou aktivistkou. Procter & Gamble o měsíc později změnil reklamní slogan z „ženy v celé Americe“ na „lidé v celé Americe“. Od té doby se jeho televizní reklamy snaží o genderovou neutralitu.

Střední škola Neposkvrněného srdce, kterou Meghan navštěvovala od jedenácti do šestnácti let, sice nebyla nóbl, ale šlo o úctyhodnou dívčí katolickou instituci s placeným školným, vychovávající tvrdě pracující, zdvořilé a občansky uvědomělé absolventky. Asi třetina studentek byly bělošky, dvacet procent hispánky, sedmnáct procent dívek mělo smíšenou rasu jako Meghan, sedmnáct procent byly Asiatky a dívky původem z Tichomoří a kolem pěti procent černošky. K absolventkám patří třeba herečky Tyra Banksová a Mary Tyler Mooreová, ale i když škola stojí pod kopcem s ikonickým nápisem Hollywood, náboženská a také přísná škola celebrity právě nepřitahovala.

Doslova všechny studentky z Neposkvrněného srdce pokračovaly ve studiu na prestižních univerzitách, mnohé šly na Harvard, Princeton nebo Stanford. Vyučující řádové sestry byly ale nejpyšnější na vysoké počty dívek, které se dobrovolně hlásily na mimoškolní charitativní projekty – třeba k pomoci ve vývařovně polívky pro chudé na Skid Row, na což je škola vybavila sloganem: „Potřeby druhých mají přednost před vašimi obavami.“

Během let na střední škole bydlela Meghan převážně u otce, protože z jeho domu se dalo do Neposkvrněného srdce docházet pěšky. Pan Markle pomáhal ve škole s osvětlením a návrhy scén v představeních, kde jeho dcera účinkovala, včetně muzikálů Čarovný les a Annie. V tom druhém zpívala sólový part.

„Vzpomínám si, že byla hrozně vzrušená a nervózní, když měla zpívat,“ vybavuje si Gigi Perreauová, bývalá dětská herečka, která Meghan v Neposkvrněném srdci čtyři roky učila dramatickou výchovu. „V mých hodinách byla velice aktivní, nikdy jsme s ní neměli nejmenší problém. Byla dochvilná, uměla všechen text, který se měla naučit – velice odhodlaná a velice cílevědomá.“

V Neposkvrněném srdci měli v oblibě staré řecké výrazy s náboženským přesahem – například „kairos“, což znamená něco jako „čas, kdy jedná Bůh“, byl termín používaný pro školní duchovní debaty, v nichž Meghan vystupovala jako vedoucí skupiny. Další výraz byl „arche“, Aristotelův termín pro „původ“ všech věcí (odtud pojem archetyp). A pak tu bylo „agapé“ ve významu dobročinnosti nebo nejvyšší formy nepodmíněné lásky – „lásky Boha k člověku a člověka k Bohu“.

Podle Aristotela existuje běžná láska a vedle ní agapé. Během letních prázdnin jezdila Meghan na pobyty organizované Mezinárodním spirituálním centrem Agapé. „Jsme na téhle planetě,“ hlásí manifest Agapé, „abychom žili a vyjadřovali Boží lásku, která je živá v každém vláknu naší bytosti a čeká, až bude vypuštěna na náš svět. Žít láskou je způsob, jak přinést nebe na zem.“

Společnost založená v Los Angeles v roce 1986 doktorem Michaelem Bernardem Beckwithem se popisuje jako „trans-denominační“ komunita, která vychází z křesťanství, ale nevylučuje jiná náboženství. Ježíš, stejně jako Gándhí nebo Buddha, nejsou podle jejího učení „velké výjimky“, ale spíš „velké příklady“. Spirituální proces doktora Beckwitha podpořili z celebrit například Stevie Wonder, Van Morrison nebo Oprah Winfreyová, podle níž učení v člověku otevírá „všechno, co je v každém z nás jedinečné, silné a velkolepé“.

Denní rozvrh na letních táborech Agapé začínal brzy po svítání: v 6.45 začínaly meditace a učení, což u Meghan pomohlo zavést zvyk vstávat (a později e-mailovat a posílat zprávy) velmi časně – ten si udržela i později v profesním životě. Ve třinácti letech prožila na letním táboře Agapé v Santa Monice svůj první polibek, s budoucím komediálním hercem Joshuou Silversteinem, jemuž bylo tehdy také třináct a jenž vzpomíná, že k tomu došlo na konci divadelního workshopu.

„Už jsme vstávali a rozcházeli se,“ vybavoval si na jaře 2018, tehdy už jako šestatřicetiletý otec dvou dětí, který hrál s Jamesem Cordenem v Noční show. „Viděl jsem ji, jak si to ke mně s odhodlaným výrazem namířila.“

Předtím se už znali a rozuměli si, spojovalo je i to, že oba pocházeli z rasově smíšených rodin.

„Byla okouzlující a svérázná,“ vyprávěl Silverstein. „Nebyla to typická třináctiletá puberťačka... každý den v růžovém, zmalovaná a tak. Měla výraznou osobnost, originální a věrnou tomu, jaká tehdy byla... a divadelní umění brala hodně vážně. Věděl jsem od společných kamarádů, že se jí líbím, a ona se líbila mně, a tak jsme prostě usoudili, že by bylo fajn dát se dohromady.“

Už předtím se občas drželi za ruce nebo se objímali, ale teď bylo v Meghanině chování něco, co Silversteina zaskočilo.

„Ona políbila mě. Udělala v tom první krok,“ uvedl. „A já byl jenom vykulený a říkal si, no teda, takže už jsme v téhle fázi vztahu, líbáme se... Ale ten polibek vyšel rozhodně od ní, byla to její iniciativa.“

Meghan potvrdila Silversteinovy vzpomínky v talk show Larryho Kinga: „Bylo mi třináct a políbila jsem ho na letním táboře.“

Podle Silversteina pokračoval jejich „vztah“ až do konce tábora, včetně dalších polibků, a na konci léta se oboustranně dohodli na rozchodu. Debata o tom proběhla bez rozčilování. Nikdo z nich si nechtěl „zavírat vrátka“ k tomu, co je třeba čeká v novém školním roce, chtěli být volní, aby se mohli scházet s jinými. Tomu se říká extrémně vyzrálí třináctiletí.

Agapé zůstalo důležitou součástí Meghanina života. Dokonce se v jistém období stala jeho mladistvou ministrantskou a její matka Doria dosud občas navštěvuje obřady Agapé na Sunset Boulevardu. Meghan během celého studia na Severozápadní univerzitě v Illinois, kde vstoupila do sesterstva Kappa Kappa Gamma a účastnila se jejich komunitních a charitativních projektů, vstávala ráno velmi brzy a opakovala ranní mantru Agapé. Údajně to dělá dodnes.

„Bůh je na mé straně,“ zní jedna z manter. „Bůh se zhmotňuje ve mně. Bůh chce, abych byla vším, čím můžu být. Bůh se chce mým prostřednictvím projevit.“ V originálním podání Agapé ovšem Bůh nemá mužskou nebo ženskou podstatu, je neuchopitelný, ne sexistický.

Takže tady máme jednu cílevědomou a velice ne-windsorskou dívku líbající hochy jako první, která čeká na svého prince Harryho, než si ten projde nejrůznějšími zkouškami a strázněmi, o nichž pojednají další stránky.

5
„Ať už ‚láska‘ znamená cokoli“

„Žárlivost, totální žárlivost... připadala jsem si
jako jehně na porážku.“

(Princezna Diana při nahrávání svých myšlenek
pro autora Andrewa Mortona v roce 1991)

Když chtěli Elton John a jeho textař Bernie Taupin popsat tragický příběh Diany, princezny z Walesu, která zahynula v srpnu 1997 v pouhých šestatřiceti letech, vrátili se k hymnu, který napsali před čtyřiadvaceti lety pro jinou těžce zkoušenou modlu, která zemřela ve stejném věku: Marilyn Monroe.

„Sbohem, Normo Jean, i když jsem tě vůbec neznal...“

Během pár hodin po Dianině smrti začaly všechny radiové stanice pouštět původní „Candle in the Wind“, protože tahle metafora se hodila i na Dianu: blikající svíce ve větru, citlivá hvězda zničená přílišnou publicitou, neschopná najít partnera, který by její křehké povaze poskytl emocionální oporu a porozumění – „Nikdy jsi nevěděla, ke komu se přimknout, když se dalo do deště.“

Narychlo přepsaná píseň, která zazněla ve Westminsterském opatství jen šest dní po její smrti, se vyhnula těmto ošidným narážkám a nahradila je bezpečnější chválou:

Oslovila jsi naši zemi a šeptala trpícím,

teď patříš nebesům a hvězdy volají tvé jméno.

Když dvaatřicetiletý Charles vyslovil svou závažnou nabídku k sňatku a 3. února 1981 požádal o ruku teprve devatenáctiletou Dianu, právě se vrátil z lyžařské dovolené.

„Tolik se mi po tobě stýskalo,“ svěřil jí, když spolu seděli v dětských pokojích ve Windsoru, a pak do toho skočil rovnýma nohama.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se.

Diana se rozesmála. Později vzpomínala, že ji v tu chvíli napadlo: To je jen vtip.

Jenže princ byl smrtelně vážný. „Uvědomuješ si, že jednou budeš královna?“ zeptal se, jako by chtěl tu mladičkou dívku pokárat za její veselí.

Diana okamžitě pochopila.

Ty nechceš být královna, oslovila se prý tehdy v duchu, ale svému budoucímu manželovi řekla nahlas něco jiného.

„Moc tě miluju,“ prohlásila, aby změnila náladu a obrátila ji šťastnějším směrem. „Moc tě miluju.“

Charles odpověděl pokrčením ramen a vyslovil ono notoricky známé: „Ať už ‚láska‘ znamená cokoli.“

Prince cvičení v té podomácku uplácané filozofii zřejmě potěšilo, protože to v podstatě zopakoval ještě jednou, když 24. února dvojice veřejně oznámila své zasnoubení. Novinář při této příležitosti položil plytkou poslední otázku na city šťastného páru: „Takže jste zamilovaní?“ Diana na to okamžitě vyhrkla: „Samozřejmě“, zatímco Charles opět jen povytáhl obočí a prohodil: „Ať už ‚láska‘ znamená cokoli.“

Jeho přátelé později tvrdili, že pro Charlese to bylo skutečné utrpení, protože taková populární klišé nesnáší. Možná v televizním vystoupení, ale když mu Diana poprvé vyznala lásku, „moc tě miluju“, o žádné klišé nešlo. Když si tehdy Charles vyslechl její souhlas, šel hned nahoru zatelefonovat matce, která už na tu zásadní zprávu čekala.

„Za jeho rozhodnutí vzít si Dianu mohlo naléhání rodičů, aby zajistil pokračování dynastie,“ vzpomíná jistý přítel. „Charles mi to výslovně řekl jednou na večeři s Elizabeth Jugoslávskou. Naznačil, že ho do toho manželství tlačili a tlačili.“

Jinými slovy, za princovou žádostí o Dianinu ruku nestály jeho city, které už tehdy patřily jiné ženě. Byla to v zásadě obchodní nabídka.

Pár dní po začátku líbánek na královské jachtě Britannia dvojice otevřela své diáře, aby probrala následující povinnosti, a z toho Charlesova vypadla ne jedna, ale hned dvě fotky Camilly.

Diana se rozhodla, že tu chvíli nepokazí. Pravdu o paní Parker-Bowlesové už zjistila na předsvatebním obědě s touto dámou, kam ji Camilla pozvala, aby spolu oslavily zasnoubení a aby jí Diana „ukázala prsten“, což byl podivně majetnický pokyn. Camilla se jí neustále vyptávala, jestli bude Diana se svým manželem jezdit na štvanice u vévody Beauforta. Diana, která nebyla moc dobrá jezdkyně, z toho usoudila, že hony jsou aktivita, u níž její společnice doufá, že bude mít prince pro sebe.

„Ať se stane, co chce, vždycky tě budu milovat,“ zaslechla jednou Charlese, jak se při koupeli vyznává do přenosného telefonu. Poté jí manžel vysvětlil, že chce najít nějaké sídlo na venkově kvůli své práci pro Cornwallské vévodství, a vybral si Highgrove House v Gloucestershiru. Highgrove ležel od Cornwallu asi tři sta kilometrů, ale nebylo to z něj víc jak půl hodiny cesty do sídla Bolehyde poblíž Chippenhamu, kde bydleli Parker-Bowlesovi. A navíc byl přímo uprostřed Beaufortovy honitby.

Když se novomanželé na líbánkách v Egyptě chystali na formální večeři s prezidentem Anwarem Sadatem, Diana si všimla, že na Charlesových manžetových knoflíčkách jsou dvě propletená cé.

„Ty ti dala Camilla, viď?“

„Ano,“ odpověděl vzdorovitě Charles. „A co má být? Je to dárek od kamarádky.“

„Páni, jak my se pohádali,“ citoval Dianu Morton. „Žárlivost, totální žárlivost... připadala jsem si jako jehně na porážku.“

Všechno se ještě zhoršilo, když pár opustil Britannii, aby v září završil líbánky na Balmoralu. Charles bral Dianu na dlouhé vycházky po Vysočině, při nichž vždycky našel nějaký vrchol, kam se s ní posadil a předčítal jí filozofické texty – Carla Gustava Junga nebo dílo svého přítele, gurua a ochránce přírody Laurense van der Posta. Dva měsíce po svatbě Diana tušila, že její manžel volá své milence pokaždé, hned jak v domě zmizí ve svém pokoji. A že se jí vyptává, jak si má poradit se svou obtížnou novomanželkou.

Emocionální vypětí ještě zhoršilo bulimii, poruchu příjmu potravy, která u princezny podle jejích slov propukla týden po zásnubách.

„Nemáme tady trochu špíček?“ zeptal se tehdy Charles a položil vyčítavě ruku na snoubenčin pas. „A to ve mně něco spustilo – tohle a ta záležitost s Camillou. Byla jsem zoufalá, zoufalá.“

Vzpomínala si na to, jak poprvé zvracela. To v ní uvolnilo napětí, jež cítila, a byla „vzrušená“, jenže tak začal smrtící koloběh, kdy Diana začala zvracet denně. Když ji poprvé v únoru 1981 měřili na svatební šaty, měla kolem pasu sedmdesát čtyři centimetrů. Do červencové svatby zhubla na rovných šedesát. Kromě toho se jí začaly zdát sny o Camille.

Charles pozval na Balmoral samotného Laurense van der Posta, aby se s ním poradil, jak by své manželce mohl nejlépe pomoct – bez úspěchu.

„Laurens mě nechápal,“ prohlásila Diana. „Všichni viděli, že jsem hubenější a hubenější, nemocnější a nemocnější. Ale asi si mysleli, že se to přes noc změní, a já se dokážu proměnit na princeznu z Walesu. Ale díkybohu jsme v říjnu počali Williama. To byla báječná zpráva, která mě pohltila.“

Dianino těhotenství neznamenalo v jejím zdravotním stavu změnu k lepšímu: teď totiž princezna trpěla bulimií i ranními nevolnostmi. Bála se o zdraví děťátka, takže odmítala brát léky na bulimii, což mělo logický důsledek: „Pořád jsem jen zvracela a zvracela a zvracela,“ popisovala Mortonovi do knihy, která vyšla o deset let později a nadzdvihla pokličku nad mýtem o královském manželství snů.

„Milý Roddy...,“ píše Alžběta II. příteli své sestry Roddymu Llewellynovi.
Mark Boxer, Harper´s Bazaar, 1976

V roce 1981 se už poklička nazdvihla natolik, že to panovnické rodině začalo dělat starosti. Byli svědky Dianina pláče a záchvatů a všichni litovali Charlese.

„Takže já byla problém, tak mě vnímali. Jako problém,“ líčila Mortonovi. „Chudák Charles to s ní má tak těžké.“

Královna vnímala Dianino zvracení jako příčinu manželských trablů, ne jejich symptom, ale přece jen projevila soucit, když došlo na problémy její snachy s tiskem. Diana se jednou v prosinci vydala z Highgrove do místního obchodu nakoupit žvýkací bonbony, a najednou se ocitla v obležení všudypřítomné armády fotografů a reportérů. Princezna se rozplakala.

Alžběta II. si pak poprvé od začátku své vlády pozvala do Buckinghamského paláce šéfredaktory všech národních deníků i nedělníků, spolu s vedoucími zpravodajství z BBC a ITN. K takovému shromáždění britských médií ještě nikdy předtím nedošlo. Královnin tiskový tajemník Michael Shea přijal nejvyšší představitele Fleet Street ve velkolepém bílém a zlatém Salonku 1844. Vysvětlil jim, že princeznu více než jiné těhotné ženy trápí „ranní nevolnosti v důsledku jejího věku a postavy“ a že královna má osobní zájem na tom, aby nikdo nenarušoval soukromí nastávající matky. Mile je požádal, zda by se média mohla chovat poněkud zdrženlivěji, a pak novináře pozval na skleničku vedle, do ještě velkolepějšího Caernarfonského salonu, ozdobeného malbami britského vítězství nad Napoleonem.

Sotva si šéfredaktoři stačili poprvé loknout šampaňského, vstoupila sama královna v doprovodu mladšího syna Andrewa, který byl tehdy jako pilot vrtulníku na vrcholu popularity. Drzé pisálky to tak zaskočilo, že si se svou panovnicí vyměnili jen pokorné banality jako každý jiný obyčejný občan. Teprve posléze se šéfredaktor News of the World Barry Askew, známý jako Bestie z Bouverie Street, odvážil nadnést téma, které je sem dnes všechny přivedlo.

„Jestli si lady Di chce obstarat gumové bonbony bez pozornosti fotografů,“ ozval se, „proč pro ně nepošle sluhu?“

„To ovšem zní neuvěřitelně nadutě,“ odvětilo s blahosklonným úsměvem Její Veličenstvo a srdečný smích, který se rozlehl místností, nenechal nikoho na pochybách, kdo je v téhle výměně názorů vítězem. O měsíc později Askewa majitel Rupert Murdoch z News of the World vyhodil, i když nikdy nebylo jasné, jestli proto, že ze sebe šéfredaktor veřejně udělal hlupáka, nebo proto, že přijetím pozvání do Buckinghamského paláce zkompromitoval nezávislost svého listu.

Setkání v paláci definovalo nový rozměr a nová rizika toho, co Dianina sláva znamená pro královskou rodinu, ale bohužel je nijak nevyřešila. O tři měsíce později, v únoru 1982, odletěli Charles a Diana na Bahamy, aby si udělali poslední dovolenou před narozením miminka. Bydleli na ostrově Eleuthera ve Windermere, odlehlém sídle dcery a zetě lorda Mountbattena Patricie a Johna Brabourneových.

V tomto romantickém prostředí daleko od civilizace – a od Camilly – se královská dvojice společně opalovala a plavala v moři, cákala na sebe a objímala a líbala se v příboji. K večeři si společně grilovali maso. Jenže sami tam nebyli. Jednoho dne před úsvitem se ze tmy po výběžku souše připlížili z pozemku naproti pláži Brabourneových reportér Daily Star James Whitaker a jeho fotograf Ken Lennox. Oba měli tropické overaly, dalekohledy i mohutný fotoaparát s objektivem s dlouhým ohniskem. Ukryli se a trpělivě čekali, až vyjde slunce, a nakonec se dočkali: odměnou jim byl pohled na Dianu v bikinách, s rýsujícím se bříškem pátého měsíce těhotenství, která se cákala v příboji a očividně se domnívala, že je úplně sama. Další ráno už její fotografie zářily z titulní stránky Staru.

Marné bylo královnino odsouzení invaze do soukromí její snachy jako „nechutné chování“, které je „v rozporu s běžnými standardy britského tisku“. Tisková rada káravě zamlaskala, ale James Whittaker se pyšnil svým úlovkem jako vrcholem své kariéry.

„Ještě nikdy jsem nepodnikl nic tak brilantně troufalého,“ vychloubal se. „Plížili jsme se tam a pak hodiny čekali. Byl to jeden z triumfů mého profesionálního života.“

Brilantně troufalého? Triumf? Co je tohle za profesi? Co je tohle za život?

Když prozatím opustíme Dianu zachycenou na titulní stránce bulváru s nenarozeným princem Williamem v sobě, jsou tu i jiné příběhy, které se v té době začínaly odehrávat. Pět měsíců před červnem 1982, kdy do našeho vyprávění vstoupí sám William, tu máme další postavu, která se právě narodila: Catherine Middletonovou, a s ní i celou její rodinu, která se v budoucnu připojí k té královské.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy William a Harry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.