LILY BROOKS-DALTONOVÁ

PŮLNOČNÍ

NEBE

First published in the United States as

good morning, midnight

by Random House, an imprint and division of

Penguin Random House LLC, New York, 2016

Copyright © 2016 by Lily Brooks-Dalton

Translation © Jana Jašová, 2021

Jacket design © Scott Biel, 2016

Author photograph © Lisa Brooks

All rights reserved

ISBN 978-80-7252-899-8

Gordonu Brooksovi

Pomalu, bolestně povstávám z temnoty.

A tady jsem – a tady je on…

JEAN RHYSOVÁ

1

Když do polárního kruhu konečně znovu proniklo slunce a zkropilo šedivou oblohu planoucími šlehy růžové, byl Augustine venku a přichystaný. Už celé měsíce necítil na tvářích přirozené světlo. Načervenalá záře se přelila zpoza obzoru a prosákla do ledové modři tundry, vrhla na všudypřítomný sníh indigové stíny. Úsvit se krajem šířil jako hradba vyhladovělého požáru, něžná růžová se prohlubovala v oranžovou, pak v karmínovou, postupně pohlcovala tlusté vrstvy mraků, až nakonec vzplála celá obloha. Augie se koupal v její matné záři a cítil na pleti mravenčení.

Připadalo mu nezvyklé, že se s příchodem jara zatáhlo. Observatoř tu přece zřídili kvůli vymetené obloze, řídké severské atmosféře a příhodné nadmořské výšce Arktických Kordiller. Sestoupil po betonových schodech pozorovatelny a sešel po cestě vytesané do příkrého svahu ke shluku budov na úbočí a pak ještě níž. Než minul poslední přístřešek, slunce zapadlo a barvy vybledly. Den začal a skončil během deseti minut – dost možná ani to ne. Po severním obzoru se táhly zasněžené horské štíty a na jihu se do dáli prostíral souvislý hladký porost tundry. Když míval Augie lepší náladu, oceňoval, jak ho neposkvrněné plátno krajiny uklidňuje. Při chmurnějším rozpoložení ho zase dohánělo k šílenství. Planetě na něm nezáleželo a jiné útočiště se nenabízelo. Zatím netušil, co dnešek přinese.

Kdysi dávno si navykl sbalit kufr z odřené kůže, kdykoli ho okolí vyobcovalo, což se stávalo často, a vydat se zase o dům dál. Nebylo to vlastně nijak zvlášť objemné zavazadlo, spíš jen takový kufřík, ale všechny nezbytnosti se do něj krásně vešly a ještě trochu místa zbylo. Pokaždé se obešel bez stěhovacích vozů, bez bublinkových fólií i bez večírků na rozloučenou – a pokud se rozhodl vyklidit pole, byl do týdne pryč. Z postgraduálního programu v poušti Atacama na severu Chile, kde sbíral první ostruhy výzkumem umírajících hvězd, putoval do Jižní Afriky, na Portoriko, na Havaj, do Nového Mexika, do Austrálie… vždycky zamířil tam, kde měli nejmodernější teleskopy a nejširší satelitní talíře, jako by po zeměkouli sbíral roztroušené drobečky úspěchu. A čím míň se mu do toho pletli lidé, tím líp. Tohle mu vyhovovalo odjakživa.

Světadíly a státy pro něj nic neznamenaly. Uchvacovala ho jedině obloha, dění na opačné straně atmosférického okna. Dřel jako mezek, měl o sobě vysoké mínění, dosahoval přelomových výsledků, jenže zadostiučinění se ne a ne dostavit. Nikdy se sebou nebyl spokojený – a nikdy ani nebude. Nebažil po úspěchu ani po slávě, nýbrž výlučně po zápisu do dějin. Toužil rozlomit vesmír jako zralý meloun a předvést jeho kašovitý obsah užaslým kolegům. Dychtil tu krvavě rudou hmotu nabrat do dlaní a popsat útroby nekonečna. Pohlédnout k úsvitu času a spatřit skutečný prvopočátek. Prahnul po tom, aby si ho svět vybavoval právě takhle.

Avšak teď, v osmasedmdesáti letech, stál na výspě arktického ostrova, na nejobnaženější slupce civilizace. Dospěl k cílové pásce svého životního díla, a přece dál tiše zíral do bezútěšné tváře vlastní nevědomosti.

Observatoř Barbeau vznikla jako přístavek hory. Oblá pěst její kupole čněla vzdorovitě výš než cokoli na hony daleko a dohlížela na horský masiv jako vězeňský dozorce. Asi o kilometr dál na jih se nacházela přistávací plocha a hangár. Tundru v těch místech očistil a uhladil buldozer, přepravený sem letecky z Grónska. Plochu ohraničovaly oranžové praporky a signální světla, která už nefungovala. I hangár byl prázdný a přistávací dráha taky. Poslední letadla se na ní objevila před rokem, když evakuovala zdejší výzkumníky. S poslední zprávou o zbytku světa: o zuřící válce.

Stanice byla zaopatřená tak, aby tu přečkalo dvanáct vědců po dobu devíti měsíců. Byli tu vybaveni sudy paliva, trvanlivými potravinami, pitnou vodou, zásobami léků, zbraněmi a rybářským náčiním, běžkami, lezeckými mačkami i lany. I přístrojů bylo víc, než Augie potřeboval, a zaznamenávaly víc dat, než kolik by dokázal zpracovat, i kdyby mu bylo dopřáno deset životů. Taková hojnost mu v podstatě vyhovovala. Observatoř byla srdcem stanice, tyčila se uprostřed rozptýlených skladišť a ubikací určených k odpočinku. Její stavba byla nejtrvalejší z celé základny – koneckonců vše ostatní tu bylo zřízeno jedině a pouze kvůli jejímu masivnímu teleskopu. Tomu ostatnímu se ani nedalo říkat budovy, byly to spíš zpevněné stany, ve kterých se jedlo, pilo, spalo a kde se skladovaly zásoby. Běžný pobyt na výzkumné základně Barbeau trval šest až devět měsíců, nicméně Augustine tu už před evakuací strávil s krátkými přestávkami téměř dva roky. Zanedlouho se měl naplnit třetí. Zdejší vědecký program lákal odvážné mladé muže, obvykle s čerstvými doktoráty, kteří se nemohli dočkat, až vyklouznou ze sešněrovaného akademického prostředí. Přinejmenším na chvíli, než je ta kazajka spoutá natrvalo. Augie těmi úzkoprsými knihomoly opovrhoval – byli jen samá teorie, žádné praktické zkušenosti ani schopnosti. Jenže v jeho případě by bylo obtížnější jmenovat někoho, kým neopovrhuje.

Zamžoural k obzoru. Sotva rozeznal zapadající kotouč slunce za hustou clonou mraků, přeťatý vejpůl rozeklanými vrcholy Arktických Kordiller. Bylo krátce po poledni na sklonku března. Polární noc v téhle pustině konečně ustoupila dni, který se jen pomaloučku vracel. A bude to rozvážný návrat: nejdřív slabá hodinka světla, během níž se slunce odváží vykouknout nad obzor. Nicméně na vrcholu léta vyjde půlnoční slunce a hvězdy načas vyblednou. Po období pronikavého letního jasu Augustine uvítá podmračené podzimní dny a po nich opět modročernou temnotu zimy. Prozatím si ale nedokázal představit radostnější výjev než pohled na rozmazaný obrys slunce, jak hřaduje nízko nad horizontem a opatrně rozlévá světlo do nízkého porostu tundry.

V Michiganu, kde vyrůstal, se zima přikrádala pozvolna – nejprve poprašek prvního sněhu, pak načechrané závěje následované dlouhými a ostrými rampouchy, potom kap kap šplouch ohlašující začátek jara. Kdežto v Arktidě všechno působilo tvrdě. Pochmurně. Nemilosrdně jako hrany diamantu obroušené sněhovými jazyky, jež nikdy neroztály, a zemí, která nikdy nezměkla. Když na polední obloze vybledly i zbytky chabého přísvitu, zahlédl Augie ledního medvěda klusajícího po hřebeni k moři. Zřejmě se vypravil na lov. Zatoužil vlézt si do jeho kožešiny a zašít se do ní. A hned si představil, jaké by to bylo: hledět přes dlouhý čenich na tlapy s polštářky o velikosti podšálků, svalit se na záda a cítit stovky kil svalů, tuku a kůže tisknoucí se ke zmrzlé zemi. Hrábl by do průduchu v ledu po tuleni kroužkovaném, zabil by ho jediným mocným úderem tlapy, zanořil by tesáky do jeho masa, utrhoval by si sousta kouřícího horkého tuku a pak by se slastně rozvalil do běloskvoucí závěje. Ukojený. Nerozptylovaly by ho žádné myšlenky, leda pudy. Zažíval by jen sytost a ospalost. A snad i touhu, pokud na ni bylo správné roční období, ale nikdy lásku, nikdy vinu, nikdy naději. Tohle je živočich stvořený k přežití, nikoli k úvahám. Augustine se nad tou představou ztuha pousmál, protože jeho rty neměly ve zvyku stáčet koutky vzhůru.

Lásce nerozuměl o nic víc než lední medvěd. Nikdy. Kdysi snad cítil záchvěvy slabších emocí – hanby, lítosti, hořkosti, závisti –, ale jen na ně došlo, obrátil pohled k obloze a nechal je odplynout. Silné pohnutí v něm probouzel jedině vesmír. Možná vzbuzoval i lásku, ale takhle by to pohnutí Augie vědomě nikdy nenazval. Byl pohlcen stravující nevyslyšenou láskou k prázdnotě a plnosti kosmu. V tom vztahu by se nenašlo jediné volné místečko, nebyla v něm ani vteřinka času, který by promarnil tou či onou fází bláznivé zamilovanosti. Tak to měl rád.

Byla to už léta letoucí, kdy se asi nejvíc přiblížil stavu, v němž člověk břímě své náklonnosti naloží na jinou lidskou bytost. Někdy po třicítce ve výzkumném ústavu v Socorru v Novém Mexiku oplodnil krásnou ženu s myslí ostrou jako břitva. Tahle kolegyně výzkumnice právě dokončovala disertaci a jemu už při prvním setkání připadala výjimečná. Když mu tu sladkou novinu svěřila, pocítil v sobě jiskřičku vřelosti k jejich dítěti, cosi jako zamihotání právě zrozené hvězdy někde šest miliard světelných let daleko. Zářivé a úchvatné, ale dávno mrtvé v okamžiku, kdy k němu vesmírem dolétl její odlesk. Nestačilo to. Pokusil se tu vědkyni přemluvit, aby šla na potrat, a když odmítla, sbalil se a zamířil na druhou polokouli. Roky se zdržoval na opačné straně rovníku, protože nesnesl pomyšlení na blízkost dítěte, jež by nedokázal milovat. Jak čas ubíhal, přiměl se zjistit, jak se ta holčička jmenuje a kdy přesně se narodila. Když jí bylo pět, poslal jí drahý amatérský dalekohled. V šesti model nebeské báně. V sedmi první vydání Kosmu aneb Cesty do neznáma Carla Sagana. Další rok na její narozeniny zapomněl, ale k devátým a desátým jí naposílal další knihy, tlusté učebnice astronomie pro pokročilé. Pak se mu ztratila z očí – i s matkou. Úlomek měsíčního kamene coby dar k dalším narozeninám, který vymámil z geologického oddělení v jednom z mnoha svých působišť, se vrátil s razítkem ADRESÁT NEZNÁMÝ. Pokrčil nad tím rameny a rozhodl se, že už po ní nebude pátrat. Tahle hra na dárky nebyla moudrá, bylo to sentimentální klopýtnutí v jeho jinak ryze logickém životě. Potom už na tu výjimečnou ženu a její dítě myslel jen zřídka a časem je úplně pustil z hlavy.

Lední medvěd seběhl z vrcholu na vzdálenější úbočí hory a zmizel Augiemu z dohledu. Splynul se sněhem. Vědec se schoulil hloub do kapuce a utáhl si šňůrky kolem krku. Kolem něj fičel ledový vichr. Zavřel oči a cítil námrazu v nosních dírkách i otupělost chodidel ve vlněných ponožkách a v těžkých pohorkách. Vlasy i vousy mu zbělely už před třiceti lety, nicméně na bradě a na krku mu dál rašily tmavé chloupky, jako by průzkum vlastního stárnutí předčasně opustil a přesunul se k jinému bádání. Stáří ho však už viditelně zmáhalo a konec se neodbytně blížil – nedokázal už dojít moc daleko nebo stát tak dlouho jako dřív –, ale nejhůř se cítil v zimě. Věkovitě. Jako by se začínal scvrkávat, jako by se jeho páteř pomalu sbalovala jako karimatka a kosti přirůstaly k sobě. Začínal ztrácet nejen pojem o čase, což v nezměrné temnotě polární zimy nebylo nic neobvyklého, ale ztrácel se i ve vlastních myšlenkách. Někdy se ztěžka probral a neměl ponětí, nad čím dumal ještě před chvilkou, kam šel nebo co dělal. Zkoušel si představit, co se stane s Iris, až on tu nebude. Pak se zarazil. Pokusil se tu úvahu zapudit.

Než se dobelhal do řídicí věže, barva oblohy potemněla do soumračné modři. S nesmírným úsilím se zapřel ramenem o těžké ocelové dveře, aby je vůbec otevřel. Šlo to o dost hůř než loni. S každým ročním obdobím cítil, jak je jeho tělo chatrnější. Vichr za ním dveře přibouchl. Aby šetřil palivem, vytápěl pouze nejvyšší patro observatoře, jedinou podlouhlou místnost, v níž schraňoval nejcennější nástroje a v níž s Iris spali. Přesunul sem taky pár věcí ze spodních podlaží i z dalších budov, které jim ulehčovaly život: dva indukční vařiče, spací pytle a hrbolaté matrace, nesourodou snůšku talířů, hrnců a pánví i konvici. Na schodišti musel po každém kroku odpočívat. Když se dovlekl do velínu, zavřel za sebou, aby neutíkalo teplo. Začal pomalu odkládat vrstvy oblečení a každý kousek pověsil na jeden z dlouhé řady háčků na zdi. Tolik věšáků pro jediného člověka. Každá rukavice měla vlastní. Odmotal si šálu a přehodil ji vedle. Zbytek jeho svršků visel na stojanu. Patrně proto, aby zdejší prostor nevypadal tak zoufale prázdný, vyplňoval ho Augie vlastními stopami, aby vyjící osamělost tolik nebila do očí. Měl tam pár flanelových košil, teplé podvlékačky a několik tlustých svetrů. Zápasil chvíli s olivkami, pak se zipem bundy. Pověsil i ji.

Iris nebylo vidět. Moc toho nenamluvila, ale sem tam si pobrukovala melodie, jejichž nápěv stoupal a klesal spolu s meluzínou, která kvílela nad kupolí observatoře. Jako orchestr dirigovaný přírodou. Augie se zastavil, aby si ji poslechl, ale kolem panovalo ticho. Stávalo se, že ji neviděl, jelikož se nehýbala, a tak obhlédl místnost a pátral po sebemenší známce pohybu či mrknutí oka, špicoval uši, jestli neuslyší její slabý dech. Na stanici byli teď jen oni dva – a pak už jen teleskop a tundra. Poslední výzkumníci odsud odletěli před rokem na nejbližší vojenskou základnu a odtamtud se vydali do svých domovů, ke svým blízkým. Ve světě došlo k nějaké katastrofě, avšak nic bližšího jim o ní neřekli. Vědci se zachránců nevyptávali – urychleně se sbalili a dodržovali pokyny evakuační jednotky. Jenže Augiemu se odjet nechtělo.

Velitel letky, která je měla přepravit domů, si osazenstvo základny předvolal do ředitelovy kanceláře. Přečetl jména všech výzkumníků a vydal rozkazy, kdy a jak mají nastoupit do letadla přistaveného na dráze.

„Já nepoletím,“ prohlásil Augustine, když došlo na jeho jméno. Jeden z vojáků se rozesmál. A z řad učených kolegů se ozvaly povzdechy. Nejdřív ho nikdo nebral vážně, jenže on nehodlal ustoupit. Nenechá se nahnat do letadla jako dobytek – jeho práce je přece tady. Jeho život je tady. Bez ostatních se obejde a základnu opustí, až bude chtít a připraví se na to.

„Žádný další záchranný let už nebude, pane,“ sdělil mu trpělivě kapitán. „Kdo na téhle základně zůstane, uvázne tady napořád. Buď poletíte s námi, nebo se odsud nedostanete.“

„Já vám rozumím,“ ujistil ho Augie. „A nepoletím.“

Důstojník chvíli studoval jeho tvář a viděl jen bláznivého starce, natolik pošetilého, že by to mohl myslet vážně. Pomyslel si, že tenhle vědátor opravdu vypadá jako divoká šelma: zuby vyceněné, vousy zježené, pohled neoblomný. Velitel akce toho měl na hrbu dost a cvoky se odmítl zabývat. Je třeba zachránit tolik lidí, tolik nákladu – a času není nazbyt. Přestal si rebela všímat a diskusi uťal. Když se ale ostatní výzkumníci rozeběhli balit, vzal si Augustina stranou.

„Pane Lofthousi,“ oslovil ho vyrovnaným hlasem, v němž se nedalo přeslechnout nepřátelský osten, „děláte chybu. Nebudu nutit starého člověka násilím, aby nasedl do letadla, ale věřte mi. Když jsem vás upozorňoval na následky, nežertoval jsem. Pak už se odsud nedostanete. Tohle je jednosměrka.“

„Kapitáne,“ odsekl Augie a shodil ruku, kterou mu důstojník položil na paži, „já to chápu. A dejte mi už pokoj.“

Velitel zavrtěl hlavou a zamračeně sledoval, jak rebel odchází a přibuchuje za sebou dveře kanceláře. Stařec vystoupal do nejvyššího patra observatoře a zůstal stát u oken s vyhlídkou k jihu. Pod ním mezi ubikacemi a skladišti pobíhali výzkumníci, přenášeli batohy, kufry či náruče knih, polárního vybavení nebo drobností na památku. Několik plně naložených sněžných skútrů už odtud ujíždělo k hangáru a další prázdné stoupaly k základně. Augustine celé hodiny přihlížel, jak vědci postupně odcházejí, až nakonec dočista osaměl.

Pak se letoun vznesl nad záhyby tundry, kde stál hangár, a on pozoroval, jak se vytrácí na bledé obloze a burácení jeho motorů zaniká v poryvech větru. Zůstal u toho okna ještě dlouho a nechával se prostoupit vědomím nezvratné osamělosti. Nakonec se ke sklu otočil zády a rozhlédl se po velínu. Začal odsouvat pozůstatky rozdělané práce svých kolegů, aby si udělal místo čistě pro sebe. Náhle ticho pročíslo kapitánovo prohlášení „Tohle je jednosměrka“. Pokusil se vstřebat dopad svého rozhodnutí, jenže ta představa mu připadla příliš konečná, příliš drastická, než aby se jí zabýval delší čas. Popravdě řečeno, neměl se ke komu vrátit. A tady mu to aspoň nikdo a nic nebude připomínat.

Den nebo dva poté našel Iris – schovávala se v jedné z opuštěných ubikací, choulila se na spodní palandě s holou matrací jako zapomenutá taška. Na chvíli na ni mžoural a nevěřil svým očím. Byla malá, možná tak osm let – i když krk by za to nedal – a měla tmavé, skoro černé zacuchané vlasy splývající na útlá ramínka. A taky kulaté oříškové oči, které jako by sledovaly všechno kolem zároveň, a strnulé držení těla typické pro plaché zvíře. Vlastně na Augieho působila tak nehybně, až ho na chvíli napadlo, jestli to není jen šalba světla a stínu. Vtom se pohnula a kovová palanda pod ní zasténala. Promasíroval si spánky.

„To si snad děláš srandu,“ pronesl do prázdna. „No tak pojď.“ Pokývl na ni. Holčička nepromluvila, jen ho tiše následovala do velínu. Tam jí hodil sáček se sušeným ovocem a směsí oříšků a dal ohřát vodu. Než začala vřít, vyzobala ta maličká všechno do poslední mrtě. Zalil vodou porci instantní kaše – tu snědla taky.

„To je směšné,“ zamumlal si pod vousy. Dívenka ani nemukla. Podal jí knížku a ona v ní zalistovala. Netušil, jestli si čte, nebo si ji jenom prohlíží. Věnoval se výpočtům a snažil se nemyslet na tu nevysvětlitelnou, nepohodlnou přítomnost holčičky, kterou tu snad nikdy předtím neviděl.

Samozřejmě ji budou postrádat. Každou chvíli se tu někdo objeví a začne ji hledat. Nejspíš ji tady zapomněli ve zmatku způsobeném splašeným odletem a pálením mostů. „Já myslel, že je s tebou.“ „A já myslela, že je s tebou!“ Jenže se setmělo a nikdo se neukázal. Ráno Augustine zavolal vysílačkou na vojenskou základnu Alert, nejsevernější obývanou osadu na Ellesmerově ostrově. Nikdo mu neodpověděl. Propátrával další a další pásma, vyzkoušel úplně všechna, a zatímco přepínal, polil ho děs. Rádiové vlny beznadějně oněměly. Nouzové komunikační satelity naprázdno bzučely. Veškeré armádní frekvence utichly. Jako by na světě nezbyla jedna jediná vysílačka. Anebo nikdo živý, kdo by dokázal hovor přijmout. Přelaďoval. Marně. Slyšel jen praskot statické elektřiny a snažil se sám sobě namluvit, že ho způsobila atmosférická porucha. Důsledek polární záře. Zkusí se s nimi spojit zase zítra.

Jenže ta malá… nevěděl, co si s ní počít. Kdykoli se jí vyptával, hleděla na něj s odtažitou zvědavostí, jako by stála na opačné straně zvukotěsného okna. Jako by se proměnila ve skořápku. Ve slupku dívky se zacuchanými vlasy, s vážnýma očima a vyříznutým jazykem. Choval se k ní jako ke zvířátku, protože se na víc nezmohl, s jistou neohrabanou vlídností, avšak stále jako k příslušnici jiného živočišného druhu. Krmil ji, když krmil sebe. Mluvil na ni, když měl chuť mluvit. Brával ji na procházky. Dával jí věci, se kterými si mohla hrát: přenosnou vysílačku, mapu hvězdné oblohy, plesnivý sáček se sušenými květinami, který vylovil z jedné zásuvky, průvodce arktickou přírodou. Snažil se, byť si uvědomoval, že mu to moc nejde, ale nepatřila k němu a on zase nepatřil k lidem, kteří si k sobě berou zatoulaná štěňata.

To temné odpoledne poté, co slunce na chvíli vyšlo a vzápětí zase zapadlo, ji hledal na všech osvědčených místech. Někdy bývala zahrabaná pod hromadou spacáků a vyspávala jako lenivá kočka. Nebo se točila v některém z křesel na kolečkách. Jindy seděla u stolu a šťourala se šroubovákem v rozbitém DVD přehrávači. Případně zírala špinavými okny observatoře na nekonečný masiv Arktických Kordiller. Náhle nebyla k nalezení, ale to ho zase tolik nezneklidňovalo. Prostě se tu někde schovává. Nikdy se nezatoulala příliš daleko a vždycky se zase objevila, když ji schovávačka přestala bavit. Dovoloval jí, aby si ty tajuplné skrýše nechávala pro sebe. Jinak tu neměla nic svého – žádné panenky, žádné obrázkové knížky, žádné houpačky. Připadalo mu to rozumné. A hned si připomněl, že mu na ní vlastně nezáleží.

Po dlouhé polární noci, po několika týdnech naprosté temnoty a téměř dva měsíce po evakuaci, prolomila dívka mlčení a položila Augustinovi otázku.

„Za jak dlouho bude ráno?“

Bylo to poprvé, kdy ji slyšel vydat zvuk, tedy jiný zvuk než to přízračné pobrukování, na které si mezitím zvykl – ty árie dlouhých rozechvělých not deroucích se z jejího hrdla, když vyhlížela z oken věže. Jako by v tu chvíli jen jiným jazykem líčila nepatrné změny holé krajiny všude kolem. Když ten den konečně promluvila, byl to zprvu pouze ochraptělý šepot. Hlubší, než Augie čekal, a taky sebevědomější. Užuž si začínal říkat, jestli vážně není němá, nebo jestli třeba nemluví nějakým místním jazykem. Jenže když jí z úst nenuceně vyšla první slůvka, pronesla je s americkým, nebo snad s kanadským přízvukem.

„Máme za sebou asi půlku noci,“ odpověděl jí a nedal nijak najevo, že by provedla něco neobvyklého. Přikývla. Ani ona se netvářila kdovíjak překvapeně. Dál přežvykovala sušené maso, které měli k večeři, držela ten proužek oběma rukama a utrhovala z něj sousta jako šelmička, která teprve poznává, na co má zuby. Augustine jí podal lahev s vodou a pomyslel na všechny ty otázky, které by jí rád položil. Vzápětí si uvědomil, že jich vlastně tolik není. Zeptal se jí, jak se jmenuje.

„Iris.“ Ani neodvrátila oči od tmy za oknem.

„To je hezké,“ prohodil a ona se zamračila na svůj odraz ve skle. Copak tohle kdysi neříkal rozkošným mladým ženám? Našla se snad nějaká, které by se to nelíbilo?

„Kdo jsou tví rodiče?“ ozval se za chvíli. I na tohle už se jí pochopitelně předtím ptal, ale odpovědi se nedočkal, takže to zkusil znovu. Možná konečně rozluští záhadu, proč tu uvázla a ke komu z výzkumníků patří. Holčička se však dál dívala z okna a přežvykovala. Víc toho ten den neřekla, další taky ne.

Jak šel čas, začal Augie její mlčenlivost oceňovat. Byla inteligentní – a inteligence si cenil nadevše. Rozpomněl se na výbuchy přepjaté zlosti ve chvíli, kdy ji našel a kdy hystericky prohledával rádiové frekvence v marné víře, že se pro ni někdo vrátí, že se vynoří z děsivého ticha tundry, aby si ji odvezl, a on tu bude mít potřebný klid. Zatímco v hlavě usilovně zkoumal všechna jak a proč – proč jsou frekvence tiché, kde se tu vzala a podobně –, Iris se prostě smířila s realitou a začala se jí jako inteligentní tvor přizpůsobovat. Podráždění z její přítomnosti i dosavadního mlčení starce opustily. Začínal v něm klíčit obdiv, a tak se přestal vyptávat. Dokud se nad jejich horským vrcholkem klenula dlouhá temnota polární noci, záleželo jen na otázce, kterou mu položila: jak dlouho to ještě potrvá.

„Co by sis myslel, kdybych ti pověděla, že ta hvězda je ve skutečnosti planeta?“ zeptala se ho jednou matka a ukázala na oblohu. „Věřil bys mi?“ Dychtivě souhlasil – ano, ano, věřil by jí – a maminka ho pochválila, že je hodný hoch, chytrý chlapec. Protože ta žhnoucí bílá tečka nad střechami byl Jupiter.

Když byl malý, obdivoval ji. Tenkrát, než pochopil, že je jiná než ostatní maminky z ulice. Nechával se uchvátit jejím vzrušením a deprimovat jejím smutkem, sledoval její nálady s horlivou věrností jako oddaný pejsek. Když zavřel oči, viděl její roztřepené hnědé vlasy s prošedivělými pramínky, ledabyle nanesenou červenohnědou rtěnku, kterou si obtahovala ústa bez pomoci zrcadla, i nadšenou záři v očích, když ukazovala na nejjasnější hvězdu nad jejich městečkem v Michiganu.

Kdyby se ten hodný a chytrý chlapec, jímž býval, ocitl na tomhle nehostinném místě úplně sám, jen s nějakým neznámým starcem, křičel by, vřískal, dupal. Augie navíc v dětství zrovna neoplýval statečností. Možná by se pokusil o chabý útěk – nabral by si pár zásob a prchl do pustiny, směrem k domovu, jenže za pár hodin by byl zpátky. Ale kdyby mu někdo řekl, že žádný domov nemá, že nikde nečeká žádná matka, která by utišila jeho záchvaty vzteku, že mu zkrátka na celém světě nezůstal vůbec nikdo, co by potom udělal?

Proto nad svou mladičkou společnicí obezřetně přemýšlel. No vida, teď ve stáří se nechává ovlivnit vzpomínkami. Doteď přitom nad minulostí nijak nemudroval, nicméně tundra jako by mu všechno zpětně předložila: tu účtenku zážitků, o nichž si myslel, že je nechal dávno za sebou. Vzpomínal tudíž na tropické observatoře, v nichž pracoval, na ženy, které držel v náručí, na sepsané články i pronesené přednášky. Bývaly doby, kdy přitáhly pěkných pár stovek posluchačů. A poté se vždycky vytvořil hlouček obdivovatelů, kteří žadonili o autogram – jeho autogram! Někdejší úspěchy ho pronásledovaly jako přízraky vyvanulých milostných hrátek, triumfů a objevů, jako suma toho, co mu tenkrát připadalo tak podstatné. Jenže teď už na ničem z toho nezáleží. Svět mimo observatoř ztichl a osiřel. Všechny ty ženy jsou už nejspíš mrtvé, všechny ty články se rozpadly v prach, z poslucháren a observatoří jsou trosky. Vždycky snil o tom, že po jeho smrti se budou o jeho objevech učit studenti na univerzitách a že je budou rozebírat celé budoucí generace vědců. Snil o tom, že jeho odkaz přetrvá staletí. V takovém kontextu mu vlastní smrtelnost připadala bezvýznamná.

Napadlo ho, jestli i Iris myslí na to, jaký život až doteď vedla. Jestli i jí se po něm stýská. A jestli chápe, že všechno je v tahu. Domov tam někde daleko, možná i bratr či sestra. Rodiče. Kamarádi. Škola. Zajímalo by ho, po čem se jí stýská nejvíc. Ke konci dlouhé polární noci se spolu vydali po obvodu stanice a šourali se vrstvou čerstvého sněhu napadanou na krustu vespod. Na cestu jim svítil nízký měsíc. Vyzbrojili se tím nejteplejším, co na základně měli, zavinuli se do dlouhých bund jako šneci do závitů ulit. Šála ovázaná přes nos a pusu skrývala, jak se Iris ve skutečnosti tváří. Augustinovi se na obočích a řasách udělaly drobné rampouchy lemující jeho zorné pole třpytivým okrajem. Dívenka se zničehonic zastavila a rukou v přerostlém palčáku ukázala na oblohu přímo nad jejich hlavami: k místu, kde se mihotala hvězda na konci pomyslné oje. Zadíval se tam s ní.

„Polárka,“ zahuhlala do vlny.

Přikývl, ale to už vykročila dál. Nebyla to otázka, jen konstatování. Po chvíli se k ní přidal. A poprvé byl za její společnost vděčný.

Když se rozhodl, že na stanici zůstane, připadala mu práce hrozně důležitá – i nadále tu hodlal sbírat data o pohybech hvězd. Po evakuaci kolegů a následném rádiovém tichu pokládal tohle sledování, zapisování, ověřování a srovnávání za ještě významnější činnost. Jedině tohle zdání užitečnosti vytvářelo jakous takous hradbu před šílenstvím. Snažil se udržovat myšlenky ve vyjetých kolejích. Nesmírnost konce civilizace na něj doléhala – jeho mozek se sice tu obludnost snažil vstřebat, a přece cítil, že je toho na něj moc. Bylo to tak nemístné a kolosální v porovnání se vším, nad čím kdy uvažoval. Konec lidstva. Vymazání jeho celoživotní práce. Přehodnocení jeho vkladu. Radši se soustředil na údaje, jež k němu dál přicházely z makrokosmu. Svět mimo observatoř utichl, kdežto vesmír žil dál. Zpočátku si příčetnost udržoval starostlivou péčí o teleskop, o chod programů shromažďujících data, pak ocenil i tiše lhostejnou kotvu v podobě přítomnosti té dívky. Iris se tvářila, jako by na ni okolnosti nijak nedoléhaly, dokázala se snadno pohroužit do knížky, do jídla i do pozorování krajiny. Byla vůči jeho panice imunní. I Augustine nakonec přijal daný stav věcí a zklidnil se. Smířil se s marností a posunul se dál.

Sám si určil tempo – na dohled nebyly žádné termíny ani nároky. Získaná data byla zjevně stabilní, nezasažená. Přeprogramoval teleskop tak, aby přístroj uspokojoval jeho zvědavost, a začal trávit mnohem víc času venku, obcházel opuštěné budovy ponořené do temné modři polární noci. Přesunul nahoru do velínu všechno, co by mohl potřebovat, metodicky kousek po kousku. Odtahal po sněhu všechny matrace a vynesl je po schodech do nejvyššího patra. Holčička běžela za ním s krabicí nádobí. Když se zastavil, aby se trochu vydýchal, otočil se a usoudil, že si spolubydlící vede dobře. Že je silná, i když tak malá, a očividně houževnatá. Společně takhle z ubikací do věže přestěhovali všechny nezbytnosti. V nejhořejší místnosti observatoře byly původně jen psací stoly, počítače a pořadače. Augustine s Iris si sem vytahali konzervované potraviny, balenou vodu, palivo do generátoru, baterie. Dívka někde našla a zastrčila do kapsy i paklík karet a Augie v jednom stanu objevil vyšisovaný glóbus. Vzal ho do podpaží. Mosazná zemská osa ho i přes tlustou vrstvu parky píchala do žeber.

V nejvyšším patře měli spoustu místa, ale taky se tu po nastěhování potýkali s příšerným bincem: skladovaly se tu stařičké přístroje, studie předkládající nemoderní a dávno vyvrácené hypotézy, měsíčníky Obloha & teleskop se zohýbanými rohy. Když stařík hledal v té změti, kam by postavil ukořistěný glóbus, nejprve ho odložil na podlahu, s obtížemi otevřel těžké okno a vyhodil z něj zaprášený vysloužilý monitor. Iris přiběhla od hromady spacáků k parapetu a vykoukla na trosky obrazovky pod věží, vyhřezlá elektronická střeva na zmrzlém sněhu. Dva tři úlomky už sklouzávaly z kopce. Pohlédla na Augieho s tichou otázkou v očích.

„Krám,“ zabručel a postavil vybledlou kouli na uvolněné místo. Vypadala tam elegantně – jako působivá dekorace mezi tou přehlídkou vědeckých odpadků. A jen vyšel měsíc, vydal se průzkumník ven, polámané součástky posbíral a uvědomil si, že vyhodit ten vergl z okna bylo docela příjemné. Svobodomyslné. Po návratu do věže zvedl osiřelou klávesnici omotanou kabelem s myší a podal ji Iris. Neváhala ani chviličku: hodila ji z okna jako frisbee a pak oba nadšeně vyklonili hlavy do štiplavě mrazivého povětří a pozorovali, jak obdélníková placka s ocáskem krouží temnotou a mizí jim z výhledu.

Když nad obzor začalo vykukovat slunce, rozhodli se spolu chodit za budovy stanice, aby se dosyta vynadívali na jeho východ i západ. Zpočátku to ani nebyly dlouhé výpravy. Slunce se vždycky vylouplo nad pás hor krátce poté, co vyslalo oblouk oranžové záře coby předzvěst, zalilo tundru planoucí růžovou, a sotva vystoupalo nad zasněžené štíty, začalo zase zapadat a na rozloučenou poselo oblohu pruhy nachových, bleděmodrých a lososových červánků připomínajících patra pastelového dortu. V jednom z blízkých údolí pozorovali stádo pižmoňů, jež se tam den co den vracelo a usilovně čenichalo ve zmrzlé půdě. Trávu, kterou zvířata oždibovala, ze své pozorovatelny neviděli, ale Augie věděl, že tam určitě je, že suchá stébla trčí ze sněhu nebo jsou uvězněná těsně pod ním. Pižmoňové severní byli obrovští sudokopytníci, jimž zacuchaná srst visela z trupu v dlouhých dredech a div se neotírala o zem. Jejich dlouhé zahnuté rohy trčely k nebi. Vypadali jako tvorové z dávných dob, přinejmenším z pravěku, jako by se v těchto nehostinných končinách pásli dávno předtím, než lidé začali chodit vzpřímeně, a budou se tu pást ještě dlouho potom, co se civilizace vybudovaná dvounožci nadobro promění v prach. Dívku stádo fascinovalo. Přesvědčila Augustina, aby se k němu každý den posunuli trochu blíž, a sveřepě ho za sebou táhla.

Po pár týdnech, kdy se slunce udrželo na obloze i několik hodin, začal vědec nad těmi arktickými tury hloubat v nových souvislostech. Pomyslel na malou zbrojnici stanice: na zdejší sbírku pušek a harpun, které nikdy nepoužil. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby po roce žvýkání trvanlivého jídla bez chuti okusil čerstvé maso. Zkoušel si sám sebe představit, jak vyvrhává a porcuje jednoho z oněch zarostlých tvorů, jak odřezává steaky a žebírka a odděluje maso od vnitřností, jenže takovou řezničinu nesnesl ani ve fantazii. Jenže až jim dojdou zásoby, přiměje se k tomu?

Zkoušel si představit i dívčinu budoucnost na základně, nicméně podobné úvahy v něm vyvolávaly jen stavy beznaděje, marnosti a vyčerpání. A ještě něco: vztek. Vztek, že tahle zodpovědnost padla na něj, že ji nelze odmítnout ani přesunout na někoho jiného. Vztek, protože mu na Iris záleželo, ačkoli se snažil o pravý opak. Zmatek způsobený lidskou vůlí přežít je tak nevkusný. Lepší na to nemyslet. A tak radši obdivoval oblouk, po jehož dráze sluneční kotouč postupně klesal k obzoru, a trpělivě čekal, až vyjdou hvězdy. Vtom se za horami objevil stříbrný bodec, pohybující se příliš rychle a zářící příliš silně, než aby se to dalo připisovat nebeskému tělesu. Augie pozoroval, jak ve čtyřicetistupňovém úhlu stoupá do tmavnoucí modři. Chvíli mu trvalo, než se dovtípil, ale jakmile se ten předmět stočil na obloze k jihozápadu, svitlo mu, že je to Mezinárodní vesmírná stanice, která vytrvale krouží kolem Země a vytrvale do temnoty hvězdné báně odráží sluneční světlo.

2

Sullyiny hodinky ukazovaly 07.00 greenwichského času. O šest hodin víc než v Houstonu, o tři hodiny míň než v Moskvě. Pozemský čas sice dál ve vesmíru mnoho neznamenal, ale stejně se probrala. Denní rozvrh předepsaný posádce Aetheru řídícím střediskem mise byl precizně rozepsaný na minuty. Středisko už sice na takovou dálku jeho dodržování vymáhat nemohlo, nicméně astronauti se ho beztak většinou drželi. Sully se dotkla jediné fotografie připevněné k vypolstrované stěně její spací kóje, čistě ze zvyku, a posadila se. Prsty si prohrábla tmavé vlasy, nezastřižené už víc než rok od okamžiku, kdy vyrazila na tuhle výpravu. Začala si je splétat do copu a vychutnávala si sen, který se jí před probuzením zdál. Za závěsem oddělujícím její kóji panovalo až na vytrvalý bzukot přístrojů podporujících životní funkce a tiché vrnění centrifugy ticho. Tahle loď… tenhle vesmírný koráb jí po nástupu připadal tak obrovský, zatímco teď ho vnímala jako maličký záchranný vor ztracený v moři černi. Až na to, že nebyl ztracený. Věděli velice přesně, kam letí. Jupiter byl už pár dní za nimi a posádka Aetheru konečně mířila domů.

V 7.05 zaslechla, jak ve vedlejší kóji šramotí Dévi. Vklouzla tedy do tmavomodré kombinézy, kterou nechala ležet zmuchlanou vedle lůžka. Zip si zapnula jen do poloviny, rukávy si uvázala kolem pasu a pak si do overalu zastrčila šedivé tílko, v němž spala. Světla začala ožívat a uvážlivě se rozjasňovala, aby věrně simulovala pozvolný pozemský úsvit. Dokonale dávkované rozednění. Postupné zesilování světla bylo jedním z mála „zdánlivě pozemských“ prožitků, které tahle loď poskytovala. Sully si dávala záležet, aby jí neuniklo jediné kouzelné svítání. Škoda že konstruktéři do barev nepřidali ještě trochu růžové nebo špetku oranžové.

Ten sen jí nešel z hlavy. Od průzkumu Jupiteru minulý týden byly její dojmy pořád plné téhle ohromné a nezadržitelně čilé planety. Její vířící atmosféry, v níž se biče temných blesků a svítící pruhy proplétají v divoce kroužících proudech mračen z krystalů čpavku. Planetárního obra hrajícího snad všemi myslitelnými odstíny oranžové, od světlých, písečně zbarvených oblastí až po syté proudy tekuté rumělky, obra rotujícího kolem své osy zběsilou rychlostí deseti pozemských hodin, takže se před pozorovatelem splašeně vrtí jako dětská káča. Obra s neprůhlednou tváří, zahaleného v bouřích zuřících tu po celá staletí. A ti jeho průvodci! Prastará, dolíčky zvrásněná kůže měsíce Callisto, ledový příkrov Ganymeda. Rezavé praskliny podzemních oceánů na Europě. A sopky Io, ohňostroje magmatu vystřelující vysoko nad jeho povrch.

Když se posádka dívala na ty čtyři Galileovy měsíce, zmocnila se jí tichá, ne-li posvátná úcta. Zažívali cosi jako duchovní přerod. Napětí, které je provázelo po cestě sem – úzkost, že tahle vesmírná mise je možná nad jejich síly, že selžou, že už o nich třeba nikdy nikdo neuslyší – se rozplynulo. Zvládli to. Sully a její kolegové se stali prvními lidskými bytostmi, jež doputovaly takovou dálku, a víc než to. Jupiter i jeho družina měsíců je od základu proměnily. Zklidnily. Ukázaly jim, že jsou ve skutečnosti nejen nepatrní a bezvýznamní, ale i mimořádní. Jako by se šestice členů posádky Aetheru konečně probrala z nicotných snů, které utvářely jejich pobyt na mateřské planetě. Už nelpěli na vlastní minulosti ani na vlastních vzpomínkách. Když dorazili až k Jupiteru, přihlásila se dosud neznámá vrstva jejich podvědomí. Skoro jako by v temné místnosti kdosi rozsvítil a odhalil podstatu nekonečna, obnaženou a nádhernou, klidně sedící pod tou holou žárovkou.

Ivanov se okamžitě pustil do práce. Začal posuzovat vzorky hornin, které nasbírali na Ganymedu, a dal se do sepisování zpráv o jejich struktuře i zaznamenaných procesech. Připlouval na jídlo nebo šlapal na rotopedu s výrazem čerstvě zamilovaného mladíčka, jeho někdejší mrzutost se vyhladila v téměř vlídný výraz. Dévi a Thebes málem zapomněli na své údržbářské úkoly, zdržovali se v silnostěnné průhledné kupoli a vyhlíželi do hlubin, které je obklopovaly. Trávili v ní hodiny, někdy i dny. Kochali se tím pohledem ve svorném mlčení: mladá Dévi se zacuchanými dlouhými vlasy a užasle vykulenýma očima pod hustým obočím, Thebes s kulatým černým obličejem, přizdobeným nenuceným úsměvem odhalujícím svítivě bílé zuby. Vždycky o tomhle zírání do zákoutí kosmu melodickým jihoafrickým přízvukem prohlašoval, že umožňuje „vidět věci v souvislostech“. Pilot mise a zároveň jejich fyzioterapeut Tal po zážitku z Galileových měsíců překypoval elánem. Trávil víc času na tělocvičných přístrojích, předváděl akrobatické kousky ve stavu beztíže každému, kdo byl ochoten přihlížet, a ustavičně ze sebe chrlil přisprostlé vtipy. Jeho nadšení bylo nakažlivé. Zato velitel Harper přesměroval transformaci do svého nitra. Kreslil skici bouřlivých pásů Jupiteru při pohledu z Ganymeda, kde stáli ještě před pár dny. Plnil kresbami jeden blok za druhým a na všem, čeho se dotkl, zanechával slabé šmouhy od tuhy.

Sully se mezitím soustředila na svoje hájemství: komunikační kabinu. Její pozornost si uzurpovala data proudící ze sond, jež zanechali na průvodci plynného obra. Čas od času se musela nutit, aby se od nich odpoutala, najedla se nebo si ve vyhrazeném čase zašlapala na rotopedu. Nervózně si přehazovala francouzský cop přes rameno, když kontrolovala určený časový limit, celá netrpělivá, aby mohla zase sedět u počítačů. Poprvé za celá léta cítila smíření s obětí, kterou v zájmu účasti na vesmírném programu podstoupila, když opustila rodinu. Bolestné obavy, jestli tehdy udělala dobře a jestli se to vůbec vyplatilo, se v uplynulých dnech rozplynuly. Teď mířila kupředu nezatížená, s jistotou, že sleduje cestu, která jí byla předurčena, že je přesně tam, kde měla být. Že představuje titěrnou, avšak nezbytnou částečku vesmíru, jenž se vymyká jejímu chápání.

Příjemné sny se rozplynuly a duchem znovu zalétla k práci. Natahovala si ponožky a přemítala, co za tajemství k nim připutovalo prostřednictvím vysokofrekvenčních vln, zatímco spala. A pak se ozvala nepříjemná námitka, dosud číhající v ponurém zákrutu její pochybovačnosti. Jejich mise slavila úspěch, jenže popravdě řečeno se s tím neměla komu pochlubit. Tak jako nikdo z posádky. Řídící středisko se odmlčelo těsně předtím, než přistoupili k průzkumu okolí Jupiteru. Během týdenního průzkumu posádka Aetheru trpělivě čekala a pokračovala v plnění úkolů. Středisko se oficiálně neodpojilo – tedy neupozornilo je, že se spojení načas přeruší. Zajišťovala ho trojice základen rozmístěných s ohledem na rotaci planety rovnoměrně po obvodu zeměkoule. Když se středisko Goldstone v Mohavské poušti ocitlo off-line, převzaly otěže komunikace Španělsko či Austrálie. Jenže uplynulo už čtyřiadvacet hodin, a ze Země se jim pořád nikdo neohlásil. Minul další den a pak další, teď už bylo spojení hluché skoro dva týdny. Přerušení kontaktu mohlo bezesporu způsobit tisíc věcí, takže zpočátku si s tím nedělali těžkou hlavu. Když se ale rádiové ticho prodlužovalo, když jejich zaujetí pro Jupiter ochabovalo a převážila v nich touha vrátit se domů, začala na všechny těžce doléhat nejistota. Proplouvali tichem. Nesmírnost jejich prožitku i povaha objevů, které učinili a dál prohlubovali, si nutně žádaly širší publikum. Posádka Aetheru přece nepodnikla tuhle výpravu kvůli sobě, nýbrž v zájmu celosvětového společenství. Ctižádost, která je na Zemi poháněla, se ale v téhle temnotě smrskla na pouhou marnivost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.