text

JULIUS FUČÍK

REPORTÁŽ PSANÁ NA OPRÁTCE

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-91-0 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-92-7 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Seděti v pozoru, s tělem strnule vzpřímeným, s rukama přimknutýma ke kolenům a s očima až k oslepnutí upřenýma na zažloutlou stěnu „domácího vězení“ v Petschkově paláci – to věru není poloha nejvhodnější pro myšlení. Ale kdo přiměje myšlenku, aby seděla v pozoru?

Kdysi kdosi – už nikdy asi nezjistíme kdy a kdo – nazval „domácí vězení“ v Petschkově paláci „biografem“. Geniální nápad. Prostorná místnost, šest dlouhých lavic za sebou, obsazených strnulými těly vyšetřovanců, a před nimi holá stěna jako plátno kina. Všecky produkce světa nenatočily tolik filmů, kolik si jich na tuto stěnu promítly oči vyšetřovanců, čekajících na nový výslech, na mučení, na smrt. Filmy celých životů i nejdrobnějších úseků života, filmy o matce, o ženě, o dětech, o zničeném domově, o ztracené existenci, filmy o statečném soudruhovi i o zradě, o tom, komu jsem dal ten leták, o krvi, která opět poteče, o pevném stisku ruky, který mne zavázal, filmy plné děsu a odhodlání, nenávisti i lásky, úzkosti i naděje. Obrácen zády k životu každý tu před svýma očima denně umírá. Ale ne každý se znovu rodí.

Stokrát jsem tady viděl svůj film, tisíckrát jeho detaily, teď se ho jednou pokusím vyprávět. Utáhne-li se oprátka, dříve než ho dokončím, zůstanou ještě miliony, které dopíší jeho „happy end“.

Kapitola 1.

Čtyřiadvacet hodin

Za pět minut budou hodiny odbíjet desátou. Je krásný, vlahý jarní večer 24. dubna 1942.

Pospíchám – pokud mi to dovoluje figura staršího kulhajícího pána, kterou hraji –, pospíchám, abych dorazil k Jelínkům ještě před uzavřením domu. Čeká tam na mne můj „pobočník“ Klecan. Vím, že mi nic důležitého tentokráte nepoví a ani já mu nemám co říci, ale nepřijít na ujednanou schůzku mohlo by znamenat paniku – a hlavně těm dvěma dobrým duším našich hostitelů bych nechtěl dělat zbytečné starosti.

Vítají mne šálkem čaje. Klecan už čeká – a kromě něho manželé Friedovi. Zase neopatrnost. Soudruzi, rád vás vidím, ale ne takhle pohromadě. To je nejlepší cesta do kriminálu a na smrt. Buď budete dodržovat pravidla konspirace, nebo přestanete pracovat, protože takto ohrožujete sebe i jiné. Rozuměli?

– Rozuměli.

– A co jste mi přinesli?

– Májové číslo Rudého práva.

– Výborně. A ty, Mirku?

– Tak a tak. Nic nového. Práce jde dobře…

– Hotovo. Uvidíme se až po Prvním máji. Vzkážu. A na shledanou!

– Ještě šálek čaje, pane šéf!

– Ne, ne, paní Jelínková, je nás tady příliš mnoho.

– Alespoň jeden šáleček, prosím vás.

Z čerstvě nalitého čaje stoupá pára.

Někdo zvoní.

Teď, v noci? Kdo to může být?

Návštěvníci nejsou trpěliví. Rány na dveře.

– Otevřte! Policie!

Rychle k oknům! Utecte!

Mám pistole, budu krýt váš ústup.

Pozdě! Pod okny stojí Gestapo a míří pistolemi do pokoje. Z chodby přes vyražené dveře se hrnou tajní do kuchyně a dále do pokoje. Jeden, dva, tři, devět mužů. Nevidí mne, protože stojím právě za jejich zády, za dveřmi, které otevřeli. Mohu tedy nerušeně střílet. Ale devět pistolí míří na dvě ženy a tři neozbrojené muže. Vystřelím-li, padnou dříve oni než já. I kdybych chtěl zastřelit jen sebe, začne přestřelka a oni se stanou její obětí. Nebudu-li střílet, posedí si snad půl roku, snad rok a revoluce je vysvobodí živé. Jen Klecan a já z toho nemůžeme vyjít, budou nás mučit – ze mě nic nedostanou, a z Klecana? Člověk, který bojoval ve Španělsku, člověk, který prožil dva roky v koncentračním táboře ve Francii a který se ilegálně uprostřed války dostal z Francie až do Prahy, – ne, ten přece nezradí. Mám dvě vteřiny na rozmyšlenou. Nebo jsou to snad tři vteřiny?

Vystřelím-li, nic nezachráním, jen sebe uchráním muk, ale zato obětuji zbytečně životy čtyř soudruhů. Je to tak? Ano! Rozhodnuto.

Vystupuji z krytu.

– Á, ještě jeden!

První rána do tváře. Snad mě měla knokautovat.

– Hände auf!

Druhá. Třetí.

Tak jsem si to představoval.

Ze vzorně uklizeného bytu už je hromada zpřeházeného nábytku a střepů.

Další rány rukama, nohama.

– Marsch!

Naložili mne do auta. Pistole na mne neustále míří. Cestou začíná výslech.

– Kdo jsi?

– Profesor Horák.

– Lžeš!

Krčím rameny.

– Seď, nebo střelím!

– Střelte!

Místo rány z pistole jen rána pěstí.

Míjíme tramvaj. Zdá se mi, že je bíle ověnčena. Svatební tramvaj, teď, v noci? Asi začíná horečka.

Petschkův palác. Myslil jsem, že živ nikdy do něho nevkročím. Teď poklusem do čtvrtého patra. Aha, proslulé II-A 1, protikomunistické oddělení. Zdá se mi, že jsem dokonce zvědav.

Dlouhý, hubený komisař, který vedl přepadový oddíl, zasunuje pistoli do kapsy a odvádí mne do své kanceláře. Zapaluje mi cigaretu.

– Kdo jsi?

– Profesor Horák.

– Lžeš!

Hodinky na jeho zápěstí ukazují jedenáctou.

– Prohlídněte ho!

Začíná prohlídka. Svlíkají mne.

– Má legitimaci.

– Na jméno?

– Profesor Horák.

– Zjistit!

Telefon.

– Ovšem, není hlášen. Legitimace je falešná.

– Kdo ti ji dal?

– Policejní ředitelství.

První rána holí. Druhá. Třetí. Mám je počítat? Tuhle statistiku, hochu, už nikdy nikde neudáš.

– Jméno? Mluv! Adresu? Mluv! S kým ses stýkal? Mluv! Byty? Mluv! Mluv! Mluv! Nebo tě utlučeme!

Kolik ran asi vydrží zdravý člověk?

Radio houká půlnoc. Kavárny se zavírají, poslední hosté se vracejí domů, milenci přešlapují před vraty a nemohou se rozloučit. Dlouhý, hubený komisař vstupuje do místnosti s veselým úsměvem:

– Všecko v pořádku, – pane redaktore?

Kdo jim to řekl? Jelínkovi? Friedovi? Ti ani nevědí mé jméno.

– Vidíš, všecko víme. Mluv! Měj rozum.

Zvláštní slovník! Míti rozum = zradit.

Nemám rozum.

– Svažte ho! A přidat!

Jedna hodina. Poslední tramvaje zatahují, ulice se vyprázdnily, radio přeje nejvěrnějším posluchačům dobrou noc.

– Kdo je ještě členem Ústředního výboru? Kde jsou vysílačky? Kde jsou tiskárny? Mluv! Mluv! Mluv!

Teď už mohu zase klidněji počítati rány. Jediná bolest, kterou cítím, jsou rozkousané rty.

– Boty dolů!

Pravda, chodidla ještě neotupěla. To cítím. Pět, šest, sedm, teď už jako by hůl projížděla až do mozku.

Dvě hodiny. Praha spí, snad někde ze spánku zavrní dítě a muž pohladí ženu po bocích.

– Mluv! Mluv!

Přejíždím jazykem v ústech a snažím se počítat vyražené zuby. Nemohu se dopočítat. Dvanáct, patnáct, sedmnáct? Ne, tolik je tu teď komisařů, kteří mne „vyslýchají“. Někteří jsou už zřejmě unaveni. A smrt stále nepřichází.

Tři hodiny. Z periferie přichází časné jitro, zelináři se blíží k tržištím, metaři vycházejí do ulic. Snad se dokonce ještě dočkám jednoho rána.

Přivádějí mou ženu.

– Znáte ho?

Polykám krev, aby neviděla — a je to asi bláhové, vždyť mi krev teče z každého kousku tváře, i z konečků prstů.

– Znáte ho?

– Neznám!

Řekla to a ani pohledem neprozradila svou hrůzu. Zlatá. Dodržela úmluvu, že se ke mně nikdy nebude znát, ačkoliv teď už to bylo zbytečné. Kdo jim jen pověděl moje jméno?

Odvedli ji. Rozloučil jsem se s ní nejveselejším pohledem, jakého jsem byl ještě schopen. Snad ani nebyl veselý. Nevím.

Čtyři hodiny. Svítá? Nesvítá? Zatemněná okna nedávají odpověď. A smrt stále ještě nepřichází. Mám ti jít naproti? Jak?

Uhodil jsem někoho a upadl jsem na zem. Kopou do mne. Šlapou po mně. Ano, tak, teď bude rychle konec. Černý komisař mne zvedá za plnovous a spokojeně se směje, když mi ukazuje plné hrsti vyrvaných vousů. Je to skutečně komické. A bolest už necítím žádnou.

Pět hodin, šest, sedm, deset, poledne, dělníci jdou do práce a z práce, děti jdou do školy a ze školy, v obchodech prodávají, doma se vaří, snad si teď máma vzpomněla na mne, snad už soudruzi vědí, že jsem zatčen, a snad už dělají bezpečnostní opatření… což kdybych mluvil… ne, nebojte se, nebudu, věřte. A vždyť už konec ani nemůže být daleko. Už je to všecko jen sen, zlý, horečnatý sen, rány padají, a pak voda mne omývá a zase rány a zase „mluv, mluv, mluv!“ a já stále ještě nemohu umřít. Mámo, táto, proč jste mě udělali tak silným?

Odpoledne. Pět hodin. Už jsou všichni unaveni. Rány teď padají jen zřídka, v dlouhých intervalech, to už je jen setrvačnost. A najednou z dálky, z nesmírné dálky zní mírný, tichý hlas, laskavý jako pohlazení:

– Er hat schon genug!

A pak sedím a stůl přede mnou zapadá a zase vychází a kdosi mi dává pít a kdosi mi nabízí cigaretu, kterou neudržím, a kdosi se pokouší navléci mi střevíce a říká, že už to nejde, a pak mne napůl vedou a napůl nesou ze schodů dolů, do auta, jedeme, kdosi opět míří pistolí, je mi to k smíchu, míjíme tramvaj, ověnčenou bílými květy, svatební tramvaj, ale snad je to všecko jen sen, snad je to jen horečka anebo umírání anebo spíše sama smrt. Vždyť umírání je přece těžké, ale tohle už není těžké, ani vůbec nijaké, tohle je lehounké, pápěrka, jen ještě dechnout a bude po všem.

Po všem? Ještě ne, stále ještě ne. Vždyť teď zase stojím, opravdu, stojím, sám, bez cizí podpory, a těsně přede mnou je špinavě žlutá zeď, zkropená – čím? zdá se, že je to krev — ano, je to krev, zvedám prst a snažím se ji rozmáznout — jde to, je čerstvá, moje.

A kdosi mne zezadu udeří do hlavy a poroučí, abych zvedl ruce a dělal klencáky; při třetím padám…

Dlouhý SS-Mann stojí nade mnou a kope mne, abych vstal; jak je to zbytečné; zase mne kdosi omývá, opět sedím, jakási žena mi podává lék a ptá se, co mě bolí, a tu se mi zdá, že všecka má bolest je v srdci.

– Ty nemáš srdce, – říká dlouhý SS.

– Ó, přece! – říkám a jsem najednou hrd, že mám ještě dosti síly, abych se zastal svého srdce.

A pak se zase všecko ztrácí, i zeď, i žena s lékem i dlouhý SS…

A přede mnou jsou otevřené dveře cely. Tlustý SS mě vleče dovnitř, svléká cáry košile, ukládá na slamník, ohmatává mé opuchlé tělo a poroučí dávat obklady.

– Podívej, – říká druhému a vrtí hlavou, – podívej, co dovedou!

A opět z dálky, z nesmírné dálky slyším mírný, tichý hlas, laskavý jako pohlazení:

– Do rána nevydrží.

Za pět minut odbíjejí hodiny desátou. Je krásný, vlahý jarní večer 25. dubna 1942.

Kapitola 2.

Umírání

„Když slunce zář a světlo hvězd

hasne nám, hasne nám —“

Dva muži s rukama dolů sepjatýma těžkými, pomalými kroky chodí bílou kryptou v kruhu za sebou a táhlými, nesourodými hlasy zpívají smutnou kostelní píseň.

„— tuť milo bývá ducha vznést

k nebi tam, k nebi tam —“

Kdosi umřel. Kdo? Snažím se otočiti hlavu. Snad zahlédnu rakev s nebožtíkem a dva vztyčené ukazováčky svící v hlavách.

„— kde noci více nebývá,

kde odvěký jas rozlívá —“

Podařilo se mi zvednouti oči. Nikoho jiného nevidím. Nikdo tu není – jen oni dva a já. Komu to zpívají nénie?

„— ta hvězda věčně zářivá,

Ježíš sám, Ježíš sám.“

Je to pohřeb. Je to zcela jistě pohřeb. A koho to pohřbívají? Kdo je tu? Jen oni dva – a já. A já! Je to snad můj pohřeb? Ale, poslyšte, lidé, to je nedorozumění! Já přece nejsem mrtev. Já přece žiju. Vždyť vidíte, že se na vás dívám a mluvím s vámi. Přestaňte! Nepochovávejte mě!

„Když někdo dává naposled,

sbohem nám, sbohem nám —“

Neslyší. Jsou hluší? Nemluvím dost hlasitě? Nebo jsem snad opravdu mrtev a oni nemohou slyšet hlas bez těla? A moje tělo tu leží na břiše a já se dívám na svůj vlastní pohřeb? Komické.

„…tu obrací svůj vroucí hled

k nebi tam, k nebi tam…“

Vzpomínám. Někdo mě těžce zvedal a oblékal a pak mě nesli na marách, okované kroky duněly chodbou a pak —. A to je všecko. Víc už nevím. Víc už se nepamatuji.

„…kde odvěký jas přebývá…“

Ale to je všecko nesmysl. Žiju. Cítím nějakou dalekou bolest a žízním. Mrtví přece nemají žízně. Vkládám všecky síly do pokusu pohnout rukou a jakýsi cizí, nepřirozený hlas vyráží za mne:

– Pít!

Konečně. Dva muži přestali obcházet v kruhu. Teď se sklánějí nade mnou a jeden z nich mi zvedá hlavu a přidržuje u úst džbánek s vodou.

– Hochu, musíš také něco pojíst. Už dva dny jen piješ a piješ —.

Co mi to povídá? Už dva dny? Který den je dnes?

– Pondělí.

Pondělí. A v pátek jsem byl zatčen. Jak je ta hlava těžká! A jak ta voda chladí. Spát! Nechte mě spát! Kapka zčeřila čirou hladinu studánky. To je pramen na louce, v horách, vím, u hájovny pod Roklanem a drobný, vytrvalý déšť šumí v jehličí lesů… jak sladko je spát…

— A když se opět probudím, je úterý večer a nade mnou stojí pes. Vlčák. Dívá se na mne zkoumavě, krásnýma, moudrýma očima a ptá se:

– Kdes bydlel?

Ach ne, to není ten pes. Ten hlas patří jinému. Ano, ještě někdo tu stojí, vidím vysoké boty, ještě jeden pár vysokých bot a vojenské kalhoty, ale výš už nevidím, hlava se točí, když se chci podívat, ech, co na tom záleží, nechte mě spát —

Středa.

Dva muži, kteří zpívali žalmy, sedí teď u stolu a jedí z hliněných misek. Už je rozeznávám. Jeden je mladší, druhý starší a zdá se, že se nepodobají mnichům. A ani krypta už není kryptou, je to žalářní kobka jako každá jiná, prkna podlahy běží sbíhavě od mých očí a tam na konci jsou těžké, temné dveře —

V zámku rachotí klíč, dva muži vyskakují a staví se do pozoru, dva jiní v SS uniformách vstupují a poroučejí, aby mě oblékli, – nevěděl jsem, kolik bolesti je skryto v každé nohavici, v každém rukávě –, pokládají mne na nosítka a nesou po schodech dolů, okované kroky duní dlouhou chodbou — to tedy je ta cesta, po níž už mne jednou nesli a donesli v bezvědomí. Kam vede? V jakém pekle zase končí?

V setmělé, nepřívětivé přijímací kanceláři pankráckého Polizei-Gefängnis. Položili mne na zem a hraně dobrosrdečný český hlas překládá vztekle vyraženou otázku hlasu německého:

– Znáš ji?

Podepírám si rukou bradu. Před nosítky stojí mladé, širokolící děvče. Stojí hrdě, celá vzpřímena, hlavu vztyčenu, ne vzdorně, ale vznešeně, jen oči mírně skloněny, právě jen tolik, kolik bylo třeba, aby na mne viděla a mohla mne jima pozdravit.

– Neznám.

Vzpomínám, že jsem ji zahlédl jednou snad na okamžik v té divoké noci v Petschkově paláci. Teď podruhé. A, žel, nikdy už potřetí, abych jí mohl stisknout ruku za vznešenost, s níž tu stála. Byla to žena Arnošta Lorenze. A byla popravena v prvních dnech stanného práva roku 1942.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Reportáž psaná na oprátce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.