Konec dobrý

Vyšlo také v tištěné verzi

Irena Dousková

Konec dobrý – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Irena Dousková, 2021

Illustrations © Karolína Kotrbová, 2021

© Druhé město — Martin Reiner, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-870-1

ISBN ePUB: 978-80-7227-720-9

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-721-6

ISBN PDF: 978-80-7227-722-3

Za rybičkou

Do okna od rána pražilo slunce. Emil před ním postál jen chvilku a už cítil, jak se zase potí. Taky ovšem bylo možné, že za to nemohlo slunce, ale zvýšená teplota. Pořád se vracela, i přes všechny ty prášky a injekce. Proto ho tady ještě drželi. Už tak dlouho, že si začínal zoufat. Ne že by to u tety bylo bůhvíjaký, ale lepší než nemocnice teda určitě. Takový dny jako ten dnešní byly ze všeho nejhorší. Kdyby lilo, neměl by čeho litovat. Aspoň ne tolik. Ale ono ne. Předtím pršelo skoro denně, jen co ho sem zavřeli, začalo být krásně. Tráva ve svahu před okny teď byla téměř spálená. Nevěděl, kolikátého vlastně je, ale věděl, že za chvíli bude po prázdninách. A on tady smrdí. Bohužel i doslova. Smrdí, tím si byl jist. Všechno a všichni tu smrdí, nemůže být výjimkou, ačkoli se myje. Smrdělo povlečení, ručníky, jídlo, dokonce i čaj.

Ze začátku se mu z toho zvedal žaludek, ale potom, když už ten pach vycházel i z jeho vlastního pyžama, když ho celého prostoupil a cítil ho i ze své kůže, zvyknul si. Když mu teta přinesla něco zvenku, třeba kus buchty nebo jabka, během chvíle to bylo i v nich. Někteří pacienti naopak ze svých přebytků nabízeli návštěvám. Hlavně ovoce, jogurty, nenačaté tvarohové dezerty a podobné věci. Všimnul si, že návštěvy skoro pokaždé odmítnou. Děkují, usmívají se a všelijak se vykrucují. Když není zbytí, přece jenom si něco vezmou. Často to ovšem ještě za ohybem chodby odhodí do koše. Určitě kvůli tomu smradu, nechtěli si ho odnést s sebou. Vůbec se tomu nedivil, taky by nechtěl. Jenomže teď je sám smraďoch. Nechali ho tu zasmrádnout a něco sem tam sníst musí, aby neumřel hlady. Jak dlouho by to asi trvalo? Občas na to myslel. Možná že by to dokázal. Jenomže oni by ho nenechali, napíchali by do něj hadičky, viděl, jak se to dělá. Nemá to cenu. Leda až bude zase doma, ale tam by to šlo asi taky dost blbě. Spíš by musel skočit pod vlak. To by nejspíš šlo. Pan Kuchařík to udělal.

Zamhouřil oči, jak ho to slunce pálilo. Zůstal ale na místě, za chvíli pojede motorák do Berouna, chtěl ho vidět. Otevřel okno a čekal. Každej den na něj čekal. Ve třetím vagónu vždycky stál nějakej chlápek, taky měl stažený okno, a pokaždý mu zamával. Viděl to úplně jasně. Dokonce viděl, že se směje. Koleje byly blizoučko. Musel to bejt voják nebo esenbák, poněvadž měl uniformu. Ale nevěděl jakou, zas tak přesně to rozeznat nedokázal. Viditelnej byl hlavně obličej a ta mávající ruka.

Stejně se v uniformách nevyznal. Tentokrát musel chvíli cloumat kličkou, oprýskaný okenní rám jako by se přilepil. Už se bál, že to nestihne. Až se mu rozčilením do krku vrátila hnusná chuť oběda. Nakonec to dokázal. Na tváři ho polechtal závan vzduchu, skoro stejně teplého, jako byl ten uvnitř. Venkovní vzduch ale přinesl trochu vůně. Trávu, rozpálené pražce, asfalt. Hlavně ten asfalt. Vyklonil se na to mávání, co to šlo, a hned zahlídl čumák prvního vagónu. První, druhý, třetí, esenbák tam nebyl. Posadil se na postel, ani okno nezavřel. Ať mu klidně vynadají, nezblázní se. Potom mu došlo, že je neděle. Když už se ale jednou zlobil, nehodlal s tím tak snadno přestat. Nenechá si dát odpolední injekci. Dostává jich tolik. Tři denně. A bolí to. Někdy víc, někdy míň, podle toho, od jaký sestry. Nejhorší je Kovačevičová. Ale bolí to vždycky. Nemá náladu, jak říká teta. Dneska na to rozhodně nemá náladu. Přece jenom zavřel okno, radši bude nenápadnej. Nenaštve je dřív, než je nutno. Třeba si budou myslet, že šel jen na záchod. Chvíli na něj budou čekat, pak odejdou, půlhodina sem nebo tam, znova přijdou až po nějaký době. Získá trochu času, a až se potom vrátí nebo až ho nedej bože najdou, bude už na odpolední injekci pozdě. Dostane až tu večerní. Promyslel to rychle a, jak se mu zdálo, dobře. Vyndal ze skříňky trenýrky i tričko, zastrčil je za gumu od pyžama. Nechtěl být sám na pokoji, ale mělo to i svoje výhody. To se teď ukázalo jasně.

Vyšel na chodbu. Příliš nepospíchal. Alespoň se snažil příliš nepospíchat. Trochu zas přece jenom jo, ale jenom tak přiměřeně. Aby mohl říct, že na ten záchod, kdyby se ho někdo ptal, kam má namířeno. Taky že to byla pravda, i když ne na tenhle. Musí sejít o patro níž, do přízemí, teprve tam se převlíkne, odtamtud se pak dá nepozorovaně projít na druhou stranu, do béčka. Vážně to promyslel skvěle. Zvlášť když se vezme v úvahu, že už tu víc než čtrnáct dní jen kouká do zdi. A k tomu to vedro. Ještě úplně nezhloupnul.

Potkal sestru, pak druhou, viděl jednoho doktora a taky tu tlustou kuchařku, jak kouří u otevřenýho francouzskýho okna na konci chodby. Měl dojem, že tak se těm dlouhým oknům říká, ale klidně to mohlo bejt anglický nebo třeba italský. Určitě ne československý nebo sovětský, to by bylo normálka, nebyl by důvod si něco takovýho zapamatovat. Každopádně nikdo se ho na nic neptal. Zřejmě si ho ani nevšimli, až na kuchařku, která, vedena jakýmsi záhadným instinktem, vycítila pohyb v zádech, otočila se a řekla: „Nazdar.“

Pyžamo nacpal za radiátor, ale vzápětí si to rozmyslel. Čouhalo. Zase ho vyndal, zavřel se v kabince, přiklopil mísu, stoupnul si na ni a spadnul. Svinsky to bolelo, ale podařilo se mu nevykřiknout. Kurva, řekl jenom a pak ještě dvakrát, ale docela potichu. Nevěděl, že je tak slabej. Kurva. Nejenom že ho máma nevzala s sebou k moři a strčila ho k tetě, ještě tohle. Kdyby ho vzala, třeba by se vůbec nerozstonal, nemusel tady bejt. Prej nemohla, neměli prachy. Ji tam vzal ten její šamstr. Takže až jindy. Možná. Kurva. Podruhý už si dal pozor, nepospíchal. Přidržel se stěny. Nechal pyžamo nahoře, na jímce, složené pěkně na placato. Potom zůstal sedět na poklopené míse, s nohama pro jistotu nahoře. Objímal si kolena a čekal, až popadne dech. Chvíli to trvalo, v týhle pozici se dvakrát dobře nedejchá, pokud teda člověk není fakír. Pak je to brnkačka.

Suterénní chodbou z jednoho křídla do druhého prošel rychle. Vlastně skoro běžel. Ne že by se bál, ale nebylo to zrovna přívětivý místo. Zelinkavá linkrusta — jako všude jinde — navíc jen spoře osvětlená sem tam nějakou zářivkou a vzduch najednou studenej. Na druhou stranu tady už mu nic nehrozilo. To by musel mít sakra smůlu. Trochu jí přece jenom měl. Potkal zřízence s vozejkem, na kterým před sebou tlačil tělo, zakrytý zelenou plachtou. Když se míjeli, chlápek zpomalil a mrknul na něj.

„Chceš se podívat?“

Běžel až na konec chodby a to ho stálo spoustu času. Musel pak totiž dlouho čekat za sloupem, než se vydejchá. Koneckonců bylo jedno, kde zrovna je, hlavně když oni to nevědí. Promyslel to dobře. Nemohl tušit, že potká mrtvolu. Nechtěl ji vidět, to fakt ne. Jednu už tu stejně viděl. To ji ještě vidět chtěl, nebo si možná jenom myslel, že chce. Než ji opravdu uviděl, tu holku. Taky je možný, že si to ani nemyslel, ale musel dělat, že jo. Kvůli klukům. Všichni tam honem běželi, než ji stačili odvézt. Byla to jen chvilka, docela krátká, pak je hnali svinským krokem. Nebylo na ní nic tak zvláštního, kdyby nevěděl, že je po ní. Až na to, že byla dost bledá, a taky na to, že ji teď před sebou viděl, i když nechtěl. Ještě pořád. Zvlášť od tý doby, co byl na pokoji sám. To taky nechtěl. S klukama to nebylo tak hrozný. Jen byli všichni starší. Zas tak hrozný to nebylo. Hlavně dokud tam ležel ten pětiletej cikán. Jakmile Augustýna pustili domů, trochu se to pokazilo. Emil si ale nestěžoval, dalo se to vydržet. Nepřišlo mu vtipný, když říkali, Emil ptáka si nemyl. A ještě o dost blbější bylo, když to musel říkat sám. Jmenuju se Emil a tak dále… To teda v žádným případě. Prostě ne. Ani když ho drželi a nechtěli pouštět na záchod, hlavně v noci. Tak dlouho, když to neřek, dokud se nepočůral. Brečel jen úplně bez hlesu, vždycky až potom. Jenom do zdi. Nežaloval. Ale přišli na to sami. A potom, podle pyžama a tak, poznali, že se to opakovalo. Nakonec ho přendali na jinej pokoj. To s tou mrtvolou bylo mezitím. Nejhorší bylo, že s ní mluvil, ještě než byla mrtvola. Takový tři dny předtím. Ne že by ji bůhvíjak znal nebo co, prostě s ní jen mluvil a nebylo to nic zajímavýho. Říkala, že je z Obecnice, že tam má králíky a taky ňákou kočku a že si o ně o všechny dělá starost, jak se asi maj, když ona tam není. Celkem otrava, ani to pořádně neposlouchal. Teď se mu najednou vybavovala jména těch králíků, a přesně věděl, že ta kočka měla ňák poraněnou nohu a že holka umluvila tátu, kterej micku chtěl dorazit, aby to nedělal. Že ji vyléčí, což se povedlo, a že… Teď se mu o těch králíkách zdálo a tu zachráněnou kočku sem tam viděl, dokonce i když nespal. A jak dole v tý chodbě potkal toho zřízence, tak si byl naprosto jistej, že jestli nadzvedne plachtu, uvidí znova tu holku. Ale ani nikoho jinýho už vidět nechtěl. Právě z těch důvodů, aby se ho ňáká mrtvola zase takhle nechytla, když on vůbec netuší proč a hlavně neví, jak ji setřást.

Za chvíli už zase dýchal normálně. Vyšel bočním schodištěm do prvního patra a potom zahnul doleva, skleněnejma dveřma s nápisem Interna. Nevěděl, co to přesně znamená, ale věděl, že právě tady bejvá nejvíc rušno. Už sem párkrát zabrousil. Krásně se ztratí mezi návštěvama. Bude to vypadat, že přišel navštívit některýho dědoura. Bylo jich tu nepočítaně a jednoho dokonce znal. Jen doufal, že ho ještě neposlali domů. Ale hned ho uviděl. Seděl u stolku ve společenský místnosti ještě s jedním. Hráli šachy. Přes pruhovaný pyžama měli přehozený rozevřený župany. Čela se jim leskla, jak se pekli spolu s ostatníma nejmíň deseti lidma. Obě velká okna byla pootevřená, slunce teď stálo přímo proti nim a pralo dovnitř se srpnovou zuřivostí. Tady ho nikdo nemůže odhalit, aspoň ne na první pohled. Všechny návštěvy byly jen tak nalehko. Nebylo to nic platný. Smrad jak v zoologický.

Že mu ještě není deset, to se tak snadno nepozná. Uviděl i dvě děti, kterejm už teda určitě bylo. Rozložitá paní v květovaných šatech bez rukávů s sebou přivedla takovou hubenou holku. A s jinou ženskou, co jediná byla dost navlečená, do kostýmku a bleděmodrý blůzy, seděl u stolu kluk. Ten měl na sobě námořnický tričko a opravdický texasky a jejich babička, nebo co to bylo, ta, kvůli který asi přišli, zas měla na hlavě namodralou trvalou. Pomyslel si, že si na modrou barvu potrpěj, proč ne, taky ji měl rád, a že kdyby na sobě měl jenom polovinu toho, co ta vyšňořená matka, určitě by omdlel. Strkali si mezi sebou přezrálou a otlačenou hrušku, kutáleli ji přes umakart z jedný strany na druhou. Bylo jasný, že o ni nikdo nestojí. V rozhlase po drátě zrovna hráli takovou nablblou písničku Hej, pane zajíci. Nevěděl proč, ale vždycky se nějak styděl, když ji slyšel, teď to navíc vypadalo, že se ta nahnilá hruška pohybuje v rytmu tý rozjuchaný písně, a zas mu bylo divně.

Dědka si šetřil až napotom, napřed šel za tou holkou. Stála u okna a hryzala si nehty. Stoupnul si vedle ní. Čekal, co bude. Když nebylo nic, pozdravil a zeptal se, jestli má ráda vlaky. Co je, řekla, co chceš. Nepřestala s tím okusováním. Já je mám moc rád, představuju si, kam bych jel. Otočila se k němu zády. Radši se přece jen vydal za svým dědkem, aby nebyl podezřelej, a ten ho hned poznal.

„Nazdárek,“ zavolal na něj skoro až moc hlasitě, „jdeš si zahrát?“

Odpověděl, že to neumí.

„Vláďa taky není žádnej protivník, kterej by stál za řeč, to ti můžu říct. Ještě tak dva tahy a mám ho. Už mě to ani nebaví, pořád vyhrávat.“

„Kecá, vůbec mu nevěř. Vedu pět dva, po dnešku to bude šest. Lže, kudy chodí, ale to ty víš, když ho znáš.“

Emil ho vlastně moc neznal, jen tak od vidění. Ani nevěděl, jak se jmenuje. Občas se potkávali u plakátů. Dědek je lepil a Emil u nich rád postával. Koukal, co hrajou v kinech a jestli třeba nepřijede někdo zajímavej. Většinou nepřijel. A když přece jen, třeba ňákej zpěvák, stejně nikam nesměl. Maximálně do toho kina, ale to taky málokdy. Spíš jen tak okouněl, ale naděje ho nikdy neopouštěla. Spokojil se i s názvy. Třeba Fantomas se zlobí. Fantomase viděl na plakátě před kinem Družba, vypadal senzačně. Měl parádní gumovou držku. Představoval si, co se děje, když se zlobí. Nebo jak asi vypadají členové kapely The Rebels, pomlčka bigbít. Hádal, že si s Fantomasem nezadaj. Občas tam taky visíval růžovej, žlutej nebo bledě zelenej plakátek, na kterým stálo, kdy a kde bude hrát Březovanka Járy Bílka se zpěvačkou Mílou Pekařovou. Byl rád, že to tam bývalo jen napsáno a žádný fotky u toho nikdy nebyly. Poněvadž Míla Pekařová byla jeho matka. Nemusí každej hned vědět, že zpívá s dechovkou. Ale stejně to každej věděl. Ne že by se za ni vyloženě styděl, to zas ne. Taky by mohla bejt třeba učitelka. Jenom by byl o dost radši, kdyby zpívala dejme tomu s Rebels než s Březovankou. To teda rozhodně. Ani je nemusel znát, aby to bylo jasný. S Březovankou a hlavně s tím pitomečkem Bílkem, kterej ji teď odtáh někam k moři, jeho s sebou vzít nechtěl a ona se neodvážila nic namítat. Nebo ho taky nechtěla. Vlastně to vyšlo nastejno.

Dědek, co lepil plakáty, jeho matku neznal a The Rebels taky ne, poněvadž poslouchal jen džez, říkal. Bejval strojvůdcem a o tom se právě občas bavili. Hlavně o tom a o před válkou. Před válkou jezdil dědek s lokomotivou až do Vídně. Na to byl nejvíc pyšnej. Vykládal, že si s sebou z domova vozíval gáblík, bílý kafe v bandasce, chleby namazaný sádlem nebo olomouckejma tvarůžkama s cibulí a někdy taky buchty. Podle toho, co mu nejdřív matka a pozdějš žena nachystaly. Muselo se šetřit, ale hlady nikdy nebyl. A někdy si přece jen dopřál nějakej ten wienerwurst, šnycl, a dokonce i sacher. A prej to byla lahoda. Šnycl byl totiž řízek, wurst buřt a sacher kdoví co. Jeden Sacher učil na druhým stupni chemii, ale ten s tím určitě neměl nic společnýho, to mu bylo jasný. Emil se na to moh zeptat, měl to v plánu, ačkoli jídlo ho zase až tak nebralo. Nejvíc ze všeho ho zajímalo to obrovský ruský kolo, který v tý Vídni měli dodneška a na kterým se dokonce i jeho matka jednou projela. Samozřejmě bez něj, ale se svým Bílkem debílkem. Docela nedávno, když jim dovolili, nevěděl přesně kdo, hrát ve Vídni pro krajany. Viděl fotku a přivezla mu jednoho angličáka, fialový autíčko se žlutejma sedačkama, bez střechy. Naschvál bez ní, ne že by bylo rozbitý. V krabičce s nápisem Matchbox. I ta byla krásná. Takže výsledek toho výletu nebyl špatnej, naopak. Když to auto držel v ruce, až ho z toho štípalo v nose. Taková to byla nádhera. Ale stejně si nebyl jistej, jestli by ho přece jen nevyměnil za jednu jízdu na tom obřím kole. Kdyby měl na vybranou. No a pak by bejval ještě rád viděl, jak od lokomotivy do tmy odletujou jiskry. Celý roje zlatejch jisker. Ani by se nemuselo jet do Vídně. Hlavně aby to bylo v noci. A třeba v zimě. Aspoň by nehrozilo, že chytí obilí, jak prej se to taky někdy stávalo. Ačkoli vlastně, Vídeň by v tom přece jenom figurovat mohla. Prosinec, sníh, Štědrej večer. Napřed ty jiskry a pak ve Vídni řízek se salátem, pod stromeček jeden dva další angličáky, a na Boží hod projížďka na ruským kole. Tak nějak. Jenomže jak mu dědek řek, když se mu s tou představou svěřil, leda velký hovno. To by prej napřed komunisti museli jít do hajzlu, dozvěděl se, bez jakejchkoli podrobností, jak by se to dalo zařídit. Až na jednu. I ty reformní, všichni, mínil dědek. Už se nás natrápili dost a uvidíš, že to zase všechno poserou. Emil v tom měl trochu zmatek, zvlášť když ani nebylo úplně jasný, kdo to vlastně ty komunisti jsou. Natož reformní. Na komunisty se dědka ptal a odpověď ho zmátla ještě víc. Dědek měl za to, že je to každej druhej nebo možná třetí. Ale tím to nebylo o nic jasnější. Může to bejt i tvá vlastní matka, co ty víš, člověče, prohlásil. Zkusil se tenkrát matky zeptat a její vyhýbavá odpověď v něm vzbudila podezření, že to tak možná opravdu bude. Pak by se ovšem celá věc ještě víc jevila jako prakticky neřešitelná. Nechtěl, aby matka šla do hajzlu, ať už to znamenalo cokoli, i když ho různě štvala. To už by pak neměl vůbec nikoho. Kromě tety, což bylo skoro stejný jako nemít nikoho.

Dědek asi zase tak moc nekecal, poněvadž z ničeho nic vítězoslavně nahlásil — šach mat. Takže skutečně vyhrál. A hned se sbíral k odchodu. Taky návštěvy a ostatní pacienti se pomalu sbírali. Najednou bylo v místnosti poloprázdno. Začínala bejt nebezpečně přehledná. Zeptal se dědka, jestli může jít s ním, podívat se na pokoj. Souhlasil, ale Emil si vzápětí uvědomil, že je to blbost. Pokoje teď bleskem zvizitýrujou sestřičky a hned by na něj káply. Vběhnul by jim přímo do rány. Na injekci pořád ještě neměl náladu, ani tu nejmenší. Ve společenský místnosti ale taky zůstat nemohl. Návštěvní hodiny končej, začal by bejt nápadnej a bylo by to prašť jako vymršť. Došel teda přece jen s dědkem k jeho pokoji. Vláďa šel do jinýho, nechal ho jít a pak se teprve dědkovi omluvil. Vymluvil. Že už musí. Z rozpaků si proti všem svejm zásadám nechal vnutit jabko, který sice bylo divně mastný, jako by ho někdo přetřel olejem a v jednom místě už mělo nahnědlej flek, ale nechtěl se dědka dotknout. A taky měl hlad. Teprve teď si to uvědomil. Asi docela velkej. Docela proto, že v hlavě ho neměl, ale v břiše nejspíš jo. Cítil, jak mu v něm žaludek cvičí, jak se roztahuje a zase smršťuje, jako při nějaký přiblblý rozcvičce. A nejenom cítil, bylo to i slyšet. Poděkoval teda za tu shnilotinu a slíbil, že zase přijde. Dědek mu to napřed odkejval, pak ale, když ho přešel záchvat kašle, dodal, že neví, jestli tady ještě bude. Chtěj ho prej pustit domů. Netvářil se přitom nijak vesele, ani když Emil řek, že to je skvělý. Že prej už nevědí, co by s ním ještě mohli dělat. Emil zopakoval, že i tak je to přece skvělý a že by si přál to samý. Dědek nesouhlasil. Přesně řečeno ho poslal do háje. Nic takovýho si prej rozhodně přát nemá. To mu sice přišlo divný, jenže už musel jít. Na žádný další otázky nebyl čas. Když tak v září, až se zase potkaj u plakátů. S těma dědek nikdy nespěchal.

Byl v polovině chodby, když na něj dědek zavolal, chytej, a něco mu hodil. Něco malýho, zabalenýho do ubrousku. Kupodivu se mu to podařilo chytit. Na jídlo to nevypadalo, na omak to bylo tvrdý. Nestačil se kouknout a ani poděkovat nestačil, musel uskočit za roh. Z protějších dveří vyšla sestra. Vypadala naštvaně. Hrozně. Když zmizela a když se pak konečně podíval zpátky, chodba byla prázdná.

Neměl promyšlený, co dál, tak znova radši zapadnul na záchod. Opláchnul jabko, který bohužel zůstalo stejně mastný jako předtím, a zavřel se s ním do kabiny. Nohy dal pro jistotu zase nahoru. Na vnitřní stranu dveří, přímo proti němu, někdo vyryl nápis. Vlastně jen jedno slovo — umírám. Písmena rezavě prolézala nažloutlým lakem, některé víc a jiné jen tak místama. Aby si spravil náladu, rozbalil tu věc od dědka. Byla to stříbrná rybička. Zase ho začalo štípat v nose, to se mu už dlouho nestalo. Hned ji ale použil. Vykrájel z šerednýho jabka všechny hnědý místa, a protože se mu ani pak nechtělo přestat, pomaličku z něj odkrajoval kousky a napíchnutý na nůž si je podával přímo do pusy. Už vůbec nesešlo na tom, jaký to jabko je. Pak se ale stalo něco hroznýho. Byl skoro hotovej, chtěl jen do mísy hodit ohryzek. Jenomže spolu s ním tam spadla i rybička. Vyklouzla mu, jak měl upatlaný ruce. Okamžitě sáhnul dovnitř, jenže nedosáhnul. Zkusil si kleknout, zdvihnul prkýnko a znovu ponořil ruku do mísy. Nepomohlo to, prkýnko ho praštilo do hlavy. Ještěže, navzdory svému názvu, nemělo se dřevem vůbec nic společnýho. Ruku už měl mokrou vysoko nad loket a přes veškerou snahu nebrečet cítil vlhkost i na tvářích. Setřel ji levou, ještě suchou, a pak i tu strčil co nejhlouběji. Bezvýsledně. Nakonec se, podoben zešílevšímu jogínovi, na klozet zvláštním způsobem zavěsil. Zakrýval teď mísu celým tělem. Levou rukou se přidržoval jejího okraje, nakláněl se přes ni pravým bokem a ještě jednou spustil druhou ruku do páchnoucí hlubiny. Až po rameno. Nejenom ruka, i obličej se ztrácel v míse, i vlasy už se smočily, aniž by to vůbec vnímal. Konečně ucítil nůž mezi prsty. Právě v tu chvíli ho ale někdo popadl za ramena a stáhnul nazpátek. Emil, doktor Dvořák, i sestra, jejíž jméno neznal, a i kdyby ho znal, v tu chvíli by si ho stejně nevybavil, byli natolik konsternováni, že cesta zpátky na oddělení proběhla v podstatě mlčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Konec dobrý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.