Originally published in the English language as The Gift: 12 Lessons to Save Your Life by Scribner.

Copyright © 2020 by Dr. Edith Eva Eger

Translation © Karina Matějů, 2021

Jacket design © Tomáš Cikán, 2021

Interior photos © Jordan Engle

Czech edition © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-917-9

Mým pacientům. Tolik jsem se toho od vás naučila. Díky vám jsem našla odvahu vydat se zpátky do Auschwitz a nastoupit cestu k odpuštění a ke svobodě. Vaše statečnost a opravdovost mě nepřestává inspirovat.

ÚVOD /
Jak osvobodit svou mysl

Největší životní lekce se mi dostalo v Osvětimi

Utrpení je sice nevyhnutelné a univerzální, každý z nás má ale na vybranou, jak na něj bude reagovat.

Edith Egerová, jak ji zachytil její vnuk, fotograf Jordan Engle

Na jaře 1944 mi bylo šestnáct a žila jsem s rodiči a dvěma staršími sestrami v Košicích, které tehdy patřily k Maďarsku. Kolem zuřila válka a na každém kroku nás pronásledovaly předsudky. Na kabátech jsme museli mít připnuté žluté hvězdy. Náš starý byt zabrali maďarští nacisti – nyila-šovci. Noviny byly plné zpráv o bitvách a postupu německé armády. Rodiče na sebe přes stůl vrhali ustarané pohledy. Když mě vyřadili z olympijského gymnastického týmu, protože jsem Židovka, hrozně mě to sebralo. Při tom všem jsem ale dál prožívala všechny ty úplně obyčejné radosti a strasti prvních pubertálních lásek. Zamilovala jsem se do Erika, urostlého a inteligentního mladíka, kterého jsem potkala ve čtenářském klubu. Nemohla jsem z hlavy dostat náš první polibek. Nejradši jsem nosila modré hedvábné šaty, co mi navrhl a ušil táta. Cvičila jsem balet a trénovala gymnastiku. S Magdou, mou krásnou nejstarší sestrou, a s prostřední Klárou, která na konzervatoři v Budapešti studovala hru na housle, jsme si užívaly života.

A pak byl najednou konec.

Jednoho mrazivého dubnového rána svezli za úsvitu všechny košické Židy do staré cihelny na kraji města. O ně-kolik týdnů později nás s rodiči a Magdou naložili do dobytčáků a poslali do Auschwitz. Tam nám nacisti hned po příjezdu zavraždili oba rodiče.

Hned ten první večer jsem pak musela tančit Josefu Mengelemu, přezdívanému Anděl smrti, který osobně dohlížel na selekci a přímo před mýma očima poslal mou matku na smrt. „Zatancuj mi!“ poručil, jenže já stála dál jako přimrazená na chladné betonové podlaze baráku ochromená hrůzou. Venku spustila kapela valčík Na krásném modrém Dunaji. V tu chvíli se mi vybavilo, co mi ve vlaku řekla máma, totiž že to, co má člověk v sobě, mu nikdo nemůže vzít, zavřela jsem oči a stáhla se do svého vlastního vnitřního světa. Už jsem nebyla hladová, promrzlá a otupělá bolestí z toho, že jsem před sotva pár hodinami přišla o mámu. Stála jsem na pódiu budapešťské opery v roli Julie v Čajkovského baletu. Jen díky té představě se mi podařilo přinutit ruce, aby se ladně zvedly, a nohy, aby se rozpohybovaly v lehkých krocích a otočkách. Vydolovala jsem ze sebe poslední zbytky sil a tančila doslova o život.

Každý moment strávený v Auschwitz byl pravé a nefalšované peklo na zemi. A zároveň to pro mě byla velká škola. V situaci, kdy je člověk vystavený mučení, hladovění a neustálým ztrátám, totiž paradoxně může najít vnitřní svobodu. Zkušenosti, které mi tehdy pomohly přežít, dodnes denně uplatňuji jak v klinické praxi, tak ve svém osobním životě.

V době, kdy píšu tento úvod, na podzim roku 2019, mi je dvaadevadesát. Už přes čtyřicet let, od roku 1978, kdy jsem dokončila doktorát z klinické psychologie, poskytuji terapii nejrozličnějším klientům. Pracovala jsem s válečnými veterány i s těmi, kdo se vyrovnávají se sexuálním zneužíváním; se studenty, aktivisty i vlivnými manažery; s těmi, kdo bojují se závislostí, i těmi, které sužuje úzkost a deprese; se znesvářenými partnery i těmi, kdo se pokoušejí obnovit vzájemnou intimitu; s rodiči a dětmi, kteří touží lépe vycházet ve společném soužití, i těmi, kdo se naopak snaží osamostatnit. Sama za sebe, jakožto přeživší Auschwitz; jakožto neúnavný pozorovatel chování svého i druhých; jakožto matka, babička a prababička i jakožto psycholožka můžu říct, že nejhorší vězení nebylo to, do kterého mě zavřeli nacisti. Nejhorší vězení bylo to, které jsem si pak kolem sebe postavila sama.

Ačkoli se naše životní příběhy budou nejspíš dost lišit, mnozí z vás mají za sebou obdobnou zkušenost. Vědí, jaké to je, být vězněm sama sebe. Způsob myšlení, to, čemu věříme, totiž determinuje – a mnohdy limituje – co cítíme, co děláme a co vůbec pokládáme za možné. Během své dlouholeté praxe jsem si pak uvědomila, že navzdory tomu, že každý disponujeme svými jedinečnými mechanismy, jak si ve vlastní hlavě postavit vězení, dají se vysledovat i techniky, jež mají univerzálnější platnost. Tato kniha proto představuje jakousi praktickou rukověť, jak identifikovat své „mentální vězení“ a najít cestu, kudy z něj ven.

Svoboda je postavená na možnosti výběru. V posledních měsících války nám ale už moc možností nezbývalo. Maďarští Židé byli jedni z posledních v Evropě, které nacisti deportovali do vyhlazovacích táborů. Po osmi měsících, jež jsme se sestrou strávily v Auschwitz, nás těsně předtím, než tábor obsadila Rudá armáda, evakuovali a hnali na pochod smrti z Polska přes Německo až do Rakouska. Cestou jsme museli pracovat v továrnách nebo nás Němci posadili na střechy vagónů s municí a používali nás jako živé štíty před spojeneckým bombardováním. (Jenže Angličani vlaky bombardovali i přesto.)

Po více než roce útrap jsme se v květnu 1945 dožily spolu se sestrou osvobození v rakouském koncentračním táboře v Gunskirchenu. Rodiče a naprostá většina všech, které jsme znaly, nepřežili. Z těžké otrocké dřiny jsem měla zničenou páteř. Byla jsem polomrtvá hlady, celé tělo mi pokrývaly boláky a sotva jsem se dokázala vyhrabat z hromady mrtvol těch, kdo už hladu a nemocem podlehli. To, co mi udělali, nebylo možné odčinit. Nad tím, kolik lidí nacisti nahnali do dobytčáků a spálili v krematoriích, aby se do konce války zbavili co nejvíce Židů a dalších „nežádoucích“ lidských bytostí, jsem neměla sebemenší kontrolu. Systematické dehumanizaci, tomu, že v táborech nacisti umučili a zavraždili víc než šest milionů lidí, jsem neměla jak zabránit. Jediné, co jsem mohla udělat, bylo se té bezmoci a hrůze postavit. Ani nevím, jak jsem dokázala znovu najít naději.

Přežít Auschwitz ale byla jen první půlka mé cesty ke svobodě. I desítky let poté jsem totiž nadále zůstávala uvězněná v minulosti. Na povrchu se zdálo, že jsem všechno překonala, zbavila se válečných traumat a spokojeně žila dál. Vdala jsem se za Bélu, syna z bohaté a prominentní rodiny z Prešova, který za války bojoval v horách jako partyzán. Stala jsem se matkou, podařilo se nám utéct před komunismem, emigrovali jsme do Ameriky, žili z ruky do úst, pomalu se vzmohli, a když mi bylo přes čtyřicet, přihlásila jsem se na vysokou. Chvíli jsem pracovala jako učitelka na střední škole a pak se vrátila na univerzitu, kde jsem si dodělala magisterský titul z pedagogické psychologie a nakonec i doktorát z psychologie klinické. Ještě ke konci studijní praxe, během níž jsem pracovala tak usilovně a svědomitě, až mi začali svěřovat i ty nejkomplikovanější případy, jsem se pořád schovávala – utíkala jsem před minulostí, popírala svá traumata i ztráty, bagatelizovala je a předstírala, že se nic neděje. Hnala mě touha zavděčit se za všech okolností druhým a dokonale zvládnout cokoli, co mi přijde pod ruku. Své chronické roztrpčení, vztek a zklamání jsem dávala za vinu Bélovi a honila se za úspěchem, jako by snad mohl nahradit všechno to, co jsem ztratila.

Když jsem si ale jednoho krásného dne na klinické stáži ve vojenské nemocnici Williama Beaumonta ve Fort Bliss v Texasu připínala na bílý plášť jmenovku Dr. Egerová, psychiatrické oddělení, udělalo se mi zničehonic slabo a hlavou mi blesklo, jestli tam spíš nemá stát Dr. Egerová, Vrchní šejdířka. Došlo mi, že dokud se sama nevyléčím, dost těžko můžu pomáhat druhým.

Vytvořila jsem si svůj vlastní terapeutický přístup, ek-lektický a intuitivní, postavený na kombinaci vhledu a ko-gnitivní teorie. Nazvala jsem ho terapie volby (anglicky choice therapy – pozn. překl.), protože svoboda je v konečném důsledku vždycky založená na možnosti volby. Utrpení je sice nevyhnutelné a univerzální, každý z nás má ale na vybranou, jak na něj bude reagovat. Proto se spolu s mými pacienty snažíme vždy identifikovat možnost volby, kterou mají, využít ji – a změnit tak způsob, jak žijí.

Svou terapii zakládám na čtyřech hlavních pilířích:

Od Martina Seligmana a jeho pozitivní psychologie jsem převzala koncept „naučené bezmocnosti“ – totiž že nejvíc trpíme, pokud máme pocit, že nad svým životem nemáme kontrolu a že ať uděláme cokoli, nemáme šanci svou situaci zlepšit. Proto pracuji s „naučeným optimismem“ – čili odolností, vytrvalostí a schopností dát svému životu smysl a směr.

Druhým pilířem mého přístupu je kognitivně behaviorální terapie, podle níž naše pocity a chování vycházejí z toho, co si myslíme, o čem jsme přesvědčení a čemu věříme. Má-li se tedy změnit dysfunkční, škodlivý a poraženecký způsob chování, je potřeba nahradit nejprve naše negativní přesvědčení takovými, která budou líp fungovat a budou nás podporovat v rozvoji.

Díky Carlu Rogersovi, jednomu z mých největších učitelů, jsem pak pochopila, nakolik je důležité bezpodmínečné pozitivní přijetí sebe sama. Velká část našeho utrpení totiž pramení z pomýlené představy, že člověk nemůže být milován a zároveň zůstat sám sebou – že pokud chceme od druhých získat přijetí a uznání, musíme své pravé já skrývat nebo ho zapírat. Proto se ve své praxi snažím ke svým pacientům přistupovat s bezpodmínečnou láskou a vést je k poznání, že svobodný je člověk teprve tehdy, odhodí-li masku, přestane se snažit naplňovat role a očekávání, jež mu přiřkli jiní, a začne sám sebe bezpodmínečně milovat.

V neposlední řadě potom pracuji s myšlenkou, kterou sdílím se svým milovaným mentorem, přítelem a spolupřeživším z Auschwitz Viktorem Franklem. Totiž že právě naše nejhorší zkušenost nám může být tou nejlepší učitelkou, protože často vede k nečekaným odhalením a otevírá nám tak nové možnosti a perspektivy. Uzdravení, pocit naplnění i svoboda totiž přímo vycházejí z naší schopnosti vědomě si zvolit, jak budeme na konkrétní životní situaci reagovat, a samozřejmě i z toho, že dokážeme najít smysl a účel v jakékoli své zkušenosti – i v bolesti a utrpení.

Svoboda je tak jakýsi celoživotní úkol – každodenní volba, již je třeba neustále podstupovat. V konečném důsledku je pak svoboda podmíněná nadějí, kterou definuji dvěma způsoby: jednak jako uvědomění si, že utrpení, ať je jakkoli bolestné, je vždycky dočasné, jednak jako zvědavost, co asi bude dál. Naděje nám totiž umožňuje odemknout dveře našeho mentálního vězení a začít žít v přítomnosti namísto v minulosti.

I pětasedmdesát let po konci války mám pořád noční mů-ry a trpím flashbacky. Do smrti nepřestanu truchlit nad smrtí svých rodičů, kteří nedostali šanci vidět vyrůstat už čtvrtou generaci potomků vzešlých z jejich popela. Té hrůzy a děsu jsem se nikdy nedokázala zbavit. Svoboda ovšem netkví ve snaze umenšovat, nebo dokonce zapomenout, co se stalo.

Nikdy nezapomenout a s úctou si připomínat minulost ale v žádném případě neznamená nechat se ovládnout výčitkami, vztekem, strachem, studem či pocity viny. Jde o to dokázat čelit realitě toho, co se stalo, a přitom si nepřestávat připomínat, že navzdory všemu, co jsem ztratila, si pokaždé znovu mohu vybrat lásku a naději. Mít na vybranou, dokonce i navzdory sebevětší bezmoci a utrpení, je pro mě dar, který jsem objevila díky Auschwitz.

Působí to trochu divně, říkat čemukoli, co vzešlo z tábora smrti, dar. Z pekla, kde žil člověk pod nebem zakrytým temným dýmem z komínů, který mu ani na vteřinu nepřestával připomínat, co jsme ztratili a ještě můžeme ztratit, v neustálém strachu, že ho kdykoli můžou vytáhnout z baráku nebo fronty na selekci a poslat do plynu, přece dost těžko může vzejít cokoli dobrého. Nad nesnesitelnými a trýznivými okolnostmi, jež nedávaly sebemenší smysl, jsem sice neměla vůbec žádnou vládu, přesto mi ale něco zůstalo – můj vnitřní svět. Nemohla jsem reagovat přímo, jen nepřímo. Auschwitz mi poskytl příležitost objevit mou vnitřní sílu a moc, jakou má moje vlastní volba. Naučila jsem se utíkat se ke stránkám své osobnosti, o jejichž existenci bych jinak neměla ani ponětí.

Tutéž možnost volby má každý z nás. Nedostává-li se nám žádné pomoci ani podpory zvnějšku, máme právě v ten moment příležitost uvědomit si, kdo vůbec jsme. Na čem nejvíc záleží, není to, co se nám stalo, ale to, co se svou zkušeností uděláme.

Pokud se nám podaří dostat z vězení, které jsme si postavili ve své vlastní mysli, nejenže se osvobodíme od toho, co nás svazovalo, svou svobodu navíc můžeme využít k tomu, abychom projevili svou vlastní svobodnou vůli. Rozdíl mezi negativním a pozitivním pojetím svobody jsem si poprvé uvědomila, když mi bylo sedmnáct, v květnu 1945 v Gunskirchenu. Do tábora dorazila sedmdesátá první infanterie americké armády a já ležela v blátě na hromadě mrtvol a umírajících. Pamatuju si na vyděšené oči vojáků s ústy překrytými šátkem, aby necítili příšerný zápach rozkládajících se těl. V těch prvních chvílích znovunabyté svobody jsem pozorovala své bývalé spoluvěz-ně – tedy ty z nich, kteří byli schopní chůze – jak procházejí branou ven z tábora a pak se hned zas vracejí, netečně posedávají na vlhké trávě nebo špinavých podlahách baráků a nedokážou odejít pryč. Totéž zaznamenal i Viktor Frankl, když Sovětská armáda osvobodila Auschwitz. Už nás nikdo nedržel násilím ve vězení, přesto mnozí z nás nebyli schopni, ať už fyzicky či mentálně, svou svobodu naplnit. Byli jsme polomrtví hlady a natolik zesláblí nemocemi i traumaty, že jsme neměli sílu převzít za své životy zodpovědnost. Měli jsme co dělat, abychom se upamatovali, jak být sami sebou.

Konečně nás osvobodili od nacistů. Přesto jsme stále nebyli svobodní.

Dnes vím, že to nejzhoubnější vězení je jen v naší vlastní mysli a klíč k němu má každý z nás dávno v kapse. Ať je naše utrpení sebehorší a mříže sebepevnější, vždycky existuje způsob, jak se od toho, co nás svazuje, osvobodit.

Není to vůbec snadné. Ale má to smysl.

V knize Máme na vybranou (The Choice) jsem vyprávěla příběh své cesty od věznění k osvobození, a nakonec i k opravdové svobodě. S velikou pokorou jsem pak ohromeně sledovala, jak ji přijali čtenáři po celém světě, z nichž mnozí se se mnou podělili o své vlastní příběhy, jak se dokázali postavit minulosti a pokusili se uzdravit svá traumata. S některými z nich jsem mluvila osobně, s jinými jsme se propojili prostřednictvím e-mailu, sociálních sítí či videokonferencí, a jejich příběhy tak mohly být zahrnuty do této knihy. (Jména a veškeré detaily, jež by mohly vést k jejich identifikaci, byly samozřejmě změněny, abychom ochránili jejich soukromí.)

Jak už jsem psala v Máme na vybranou – nechci, aby si lidé přečetli můj příběh a řekli si: „Moje starosti a strasti jsou proti těm jejím vlastně úplně nicotné.“ Chci, aby si řekli: „Jestli to zvládla ona, zvládnu to i já!“ Mnoho čtenářů projevilo zájem o jakéhosi průvodce, v němž bych shrnula, jaké konkrétní kroky jsem podnikla na cestě k vlastnímu uzdravení a co přesně používám v klinické praxi s pacienty.

Každá z kapitol tak popisuje jeden z obvyklých způsobů, jak si ze své vlastní mysli děláme vězení, vypichuje, co to má za následky a úskalí, a končí návrhy, jak se zase osvobodit. Jedná se nejen o otázky, jež lze využít jako incentivy při psaní deníku či v rozhovoru s blízkým přítelem nebo terapeutem, ale též o přímé kroky, které lze podniknout tady a teď, a zlepšit tak svůj život i vztahy s druhými. Ačkoli uzdravování není lineární proces, záměrně jsem jednotlivé kapitoly uspořádala do oblouku, který opisuje příběh mé vlastní cesty ke svobodě. Samozřejmě fungují i samy o sobě nebo v libovolném pořadí. Každý z nás se rozhoduje sám za sebe, pročež na svých čtenářích nechávám, aby mou knihu využili tak, jak jim samotným nejvíce vyhovuje.

Abyste se na cestě ke svobodě neztratili, je dobré si ze všeho nejdřív uvědomit tři podstatné momenty.

Člověk se nemůže změnit, dokud na to není připravený. Mnohdy nás až těžká životní situace – jako je rozvod, nehoda, nemoc či smrt – donutí postavit se tomu, co nefunguje, čelem a pokusit se udělat to jinak. Nebo se naše vnitřní bolest či nenaplněné očekávání projeví najednou natolik silně a neodbytně, že už se zkrátka nedá ani o vteřinu déle ignorovat. Ten pocit ale nemůže přijít zvenčí a nedá se uspěchat ani vynutit. Člověk je připravený až ve chvíli, kdy je opravdu připravený, kdy se v něm cosi přecvakne a on učiní rozhodnutí: takhle jsem to dělal doteď. Ale odteď to budu dělat jinak.

Aby se cokoli mohlo doopravdy změnit, je potřeba přerušit zažité vzorce a návyky, jež nám škodí. Má-li to ale mít smysl, nelze jen dysfunkční návyk nebo přesvědčení opustit, je potřeba jej zároveň nahradit něčím zdravým. Člověk se může změnit, jedině pokud se přitom někam posune. Pokud najde směr a vydá se jím. Na počátku cesty je proto pro každého z nás zcela zásadní neuvažovat jen o tom, od čeho se chceme osvobodit, ale i o tom, k čemu a proč chceme být svobodní a kým a čím se chceme stát.

A v neposlední řadě pokud usilujete v životě o změnu, neznamená to, že se máte stát někým jiným. Znamená to stát se opravdu sám sebou, svým pravým já – jakýmsi neopakovatelným diamantem, nenahraditelným a jediným svého druhu. Všechno, co se vám až doteď stalo – veškerá rozhodnutí, jež jste učinili, i všechny mechanismy, jimiž jste se svou situaci snažili zvládat – to vše mělo svůj smysl a bude vám užitečné. Není důvod hodit všechno za hlavu a začít znova od nuly. Ať jste udělali cokoli, pomohlo vám to dostat se až sem, do přítomné chvíle.

Klíč ke svobodě totiž v konečném důsledku tkví v tom, nepřestávat se neustále stávat tím, kým opravdu jsme.

LEKCE PRVNÍ /
Co s tím?

Jak se vymanit z role oběti

Sama sebe jsem zavřela do pasti z pocitů viny a špatného svědomí.

Edith s manželem Bélou, s nímž z komunistického Československa emigrovala do USA

Řešit neustále „Proč zrovna já?“ znamená jen dál zabředat do role oběti (victim). Zatímco toho, kdo se rozhodl přežít (survivor), tedy toho, kdo roli oběti odmítá, bude zajímat spíš „Co s tím?“.

Utrpení je univerzální. Role oběti se ale dá odmítnout. Příkoří, ať už způsobenému lidmi nebo okolnostmi, se dost dobře nedá uniknout. Jediná naše jistota je, že byť bychom se sebevíc snažili, stejně v životě prožijeme bolest. Nad faktory, jako jsou genetika nebo okolní prostředí, nemáme pražádnou nebo jen mizivou vládu. Každý z nás se však může rozhodnout, jestli zůstane v roli oběti. Co s námi bude, si sice dost často zvolit nemůžeme, ale v tom, jak budeme na své životní osudy reagovat, máme vždycky na vybranou.

Člověk se často podvědomě do pozice oběti schovává, protože se tak cítí bezpečněji. Pořád dokola se mučí otázkou „Proč jenom? Proč?“ a propadá iluzi, že pokud se mu na to podaří najít odpověď, bolest, která ho sužuje, se snad zmírní. Proč jsem dostal rakovinu? Proč mě vyhodili z práce? Proč si manžel našel milenku? Pídí se po odpovědích, chce tomu přijít na kloub, jako by pro to, co se stalo, muselo nutně existovat nějaké logické vysvětlení. Lpět na neustálém hledání viníka – něčeho nebo někoho, co nebo kdo za to může, včetně nás samotných – ale nemá smysl.

Proč se to jenom muselo stát zrovna mně?

A proč ne právě vám?

Možná jsem byla v Auschwitz a přežila, abych k vám teď mohla promlouvat jako živoucí příklad toho, jak se stát přeživším (survivor), a nikoli obětí (victim). Ptát se po řešení, a nikoli po viníkovi pomáhá člověku přestat se soustředit na to, co hrozného se stalo – nebo děje – a upnout svou pozornost k tomu, co s tím, co jsem zažil či zažívám, můžu udělat. Proto je potřeba přestat řešit, kdo mě zachrání nebo na koho to všechno svedu, a začít hledat možnosti a východiska.

Moji rodiče neměli na vybranou, jak skončí jejich život. Já si ale vybrat můžu. Buďto se nechám ovládnout pocitem viny, že jsem přežila, když tolik jiných, včetně mojí matky a otce, zahynulo. Nebo se můžu rozhodnout, že budu dál žít a pracovat a uzdravovat se tak, abych se z pout svojí vlastní minulosti vymanila. Mám moc se rozhodovat a vždy znovu v sobě nacházet vnitřní sílu a svobodu.

Zůstávat zaklíněný v minulosti a v bolesti, zaklesnutý ve ztrátách a výčitkách, řešit donekonečna, co všechno nemůžu a co všechno nemám, nikam nevede. Role oběti je pro naši mysl svého druhu rigor mortis.

Aby člověk z role oběti vystoupil, je ze všeho nejdřív po-třeba všechno, co se děje nebo stalo, v klidu a míru přijmout. To samozřejmě neznamená, že se vám to musí líbit. Pokud se ale dokážeme vymanit z útočné nebo obranné pozice, zbyde nám víc energie a vynalézavosti přijít na to, „co s tím“. Jedině takový přístup povede k něčemu, místo aby to nevedlo k ničemu. Jedině tak si člověk uvědomí, co doopravdy chce a potřebuje a co se s tím dá dělat.

Každý druh chování uspokojuje nějakou potřebu. Často radši zůstáváme v roli oběti, protože nám to dovoluje nemuset pro sebe vůbec nic udělat. Svoboda totiž něco stojí. Za svoje chování jsme voláni k zodpovědnosti – a to i v situacích, jež jsme nezpůsobili ani si nevybrali.

Život je plný překvapení.

Pár týdnů před Vánoci si Emily – pětačtyřicetiletá matka dvou dětí, jedenáct let šťastně vdaná – večer, poté co uložili děti, sedla s manželem do obýváku. Užuž chtěla navrhnout, že si pustí film, když se jí muž podíval zpříma do očí a nevzrušeným hlasem jí sdělil něco, co jí převrátilo život vzhůru nohama.

„Někoho jsem potkal,“ prohlásil. „Zamiloval jsem se. Myslím, že bude lepší, když se rozvedeme.“

Emily to úplně položilo. Nevěděla, jak reagovat. A pak přišla další rána. Diagnostikovali jí rakovinu prsu, našli jí pokročilý nádor, který vyžadoval okamžitou a agresivní chemoterapii. Prvních pár týdnů léčby prožila jako v mlze. Manžel ji ujišťoval, že co bude dál s jejich vztahem, vyřeší až později, a že jí chce v době, kdy bude chodit na chemoterapii, být oporou, ale Emily si připadala jako ve zlém snu, ze kterého se nemůže probudit.

„Vážně jsem věřila, že umírám,“ vysvětlovala mi. „Že už mi moc času nezbývá.“

Zhruba po osmi měsících od diagnózy jsme spolu znovu mluvily. Už měla po operaci a stalo se něco, co vůbec nečekala: dosáhla kompletní remise.

„Překvapilo to i doktory,“ vyprávěla. „Tvrdili, že je to fakt zázrak.“

Rakovina tedy byla – aspoň prozatím – pryč. Ovšem stejně tak i manžel. Jakmile dokončila poslední cyklus chemoterapie, oznámil jí, že se rozhodl. Pronajal si byt a chce podat žádost o rozvod.

„Nejdřív jsem se bála, že umírám,“ popisovala Emily. „A teď se budu muset naučit, jak dál žít.“

Děsila se, co bude s dětmi, těžce nesla, že ji zradil, bála se, jak teď vyjdou s penězi, a měla pocit, že na všechno zůstala sama. Jako by na ni všechno padalo.

„Nedokážu na svém životě najít skoro nic pozitivního,“ svěřila se mi.

Už od čtyř let, kdy její matka měla klinickou depresi, si v sobě nesla hluboce zakořeněnou hrůzu, že zůstane opuštěná, a rozvod pro ni byl cosi jako vyplněná noční můra. Její otec s ní o matčině nemoci vůbec nemluvil, utíkal se k práci a Emily nechal, ať se s tím vypořádá sama. Když později matka spáchala sebevraždu, jen se v tom, co si v hloubi duše myslela, ale nechtěla si přiznat, utvrdila: když někoho milujeme, může nám kdykoli zmizet ze života.

„Už od patnácti jsem vždycky byla ve vztahu,“ popisovala. „Nikdy jsem se nenaučila být sama za sebe, být sama se sebou šťastná a mít se ráda.“ Při posledních slovech – mít se ráda – se jí zlomil hlas.

S oblibou opakuju úsloví, že musíme dát dětem nejen kořeny, ale taky křídla. A totéž bychom měli udělat sami pro sebe. V důsledku jsme totiž jediní, koho doopravdy máme. Člověk se rodí sám. A sám taky umírá. Proč tedy nezačít tím, že až se ráno vzbudíte, půjdete ze všeho nejdřív k zrcadlu. Podíváte se sami sobě do očí a řeknete si: „Mám tě rád.“ A: „Nikdy tě neopustím.“ Pak se obejměte. Dejte si pusu. Vážně, zkuste to…

No a pak tu sami pro sebe buďte celý den a potom i každý další.

„Jenže jak se mám chovat, když se sejdu s manželem?“ chtěla vědět Emily. „Vždycky vypadá naprosto vyrovnaně a spokojeně. Je rád, že se rozvádíme. Jenže já se okamžitě sesypu a začnu brečet. Jakmile ho vidím, přestanu se ovládat.“

„Pokud budete opravdu chtít, tak to zvládnete,“ odvětila jsem. „Ale musíte to vážně sama chtít, já vás k tomu těžko můžu přesvědčit. To by nefungovalo. Přesvědčit se můžete jedině vy sama. Jenom je potřeba se rozhodnout. I když se vám bude chtít křičet a brečet, je pro vás lepší pokusit se ovládnout, zvlášť když sama víte, že by to stejně k ničemu nevedlo.“

Někdy k tomu, aby člověk vystoupil z role oběti, stačí jen jedna jediná otázka: Je to pro mě samotného opravdu dobré?

Je pro mě samotnou dobré spát se ženatým mužem? Je pro mě dobré dát si čokoládový dortík? Je pro mě dobré praštit manžela, který mě podvádí, pěstí do žeber? Je pro mě dobré jít si zatancovat? Pomoct příteli? Ubližuje mi to, nebo mi to naopak dodává sílu?

Dalším mechanismem, který pomáhá vystoupit z role oběti, je naučit se být sám. Toho se totiž většina z nás bojí víc než čehokoli jiného. Pokud má ale člověk sám sebe rád, tak to, že je sám, ještě neznamená, že se cítí osamělý.

„Tím, že se naučíte mít ráda sama sebe, pomůžete i dětem,“ vysvětlila jsem Emily. „Když jim ukážete, že vám samotné na vás záleží, budou se moct spolehnout na to, že vás neztratí ani oni. Že tu pro ně pořád jste. Díky tomu si budou moct žít svůj vlastní život a vy se nebudete muset bát o ně a oni se nebudou bát o vás, takže se vlastně všem dost uleví. Proto je potřeba ukázat jak sama sobě, tak vašim dětem, že tu jste a že tu jste pro ně. Jedině tak jim – a zároveň i sobě – dáte to, co jste sama nikdy neměla – zdravou a fungující matku.“

Začne-li člověk mít sám sebe rád, postupně se scelí rány, které mu zely v srdci, a pomalu se zaplní prázdnota, o níž si dřív myslel, že ji nikdy zaplnit nedokáže. A taky přijde na spoustu věcí. „A hele,“ objevuje, „to mi nikdy předtím nedošlo.“ Zeptala jsem se Emily, na co za těch osm poměrně hektických měsíců přišla. Rozzářily se jí oči.

„Zjistila jsem, kolik úžasných lidí kolem sebe mám – nejenom rodinu a kamarády, ale taky spoustu lidí, co jsem dřív neznala a se kterými jsem se seznámila v době, kdy jsem se léčila. Když mi doktor oznámil, že mám rakovinu, myslela jsem, že je to konec. A teď jsem potkala tolik nových lidí. A přišla jsem na to, že nejsem taková chudinka, že se dokážu postavit na vlastní nohy. Sice mi to trvalo pětačtyřicet let, ale můžu být ráda, že jsem to zjistila aspoň teď. Mám pocit, jako kdybych znova začínala žít.“

Každý z nás má v sobě potenciál najít svobodu, i za těch sebenepříznivějších okolností. A protože je to náš život, můžeme za něj převzít zodpovědnost jedině my sami. Sedět jako Popelka u kamen v kuchyni a čekat na chlapíka, co má fetiš na miniaturní chodidla, nikam nevede. Žádné princezny ani princové z pohádky neexistují. Je potřeba najít lásku a sílu sám v sobě. Stačí si sepsat, co člověk vlastně doopravdy chce, jaký život by chtěl vést, s kým by chtěl žít. A pak se večer hezky obléct a vyrazit někam ven. Nebo najít lidi, co řeší něco podobného a navzájem se o sebe starají. Nezabývat se jen sám sebou. A taky trochu popustit uzdu zvědavosti a začít se zajímat o věci kolem. Co bude dál? Co mě čeká?

Naše mysl disponuje poměrně efektivními technikami, jak nás ochránit. Role oběti vypadá jako ideální štít, za který se dá schovat, protože v nás vyvolává iluzorní dojem, že zbavíme-li se pocitu viny, uleví se nám. Dokud se Emily identifikovala s rolí oběti, mohla veškerou vinu i zodpovědnost za své blaho přesouvat na bývalého manžela. To je ale falešná vějička, která jen oddaluje řešení a brání nám posunout se dál. Čím déle se totiž do role oběti schováváme, tím těžší je ji opustit.

„Nejste oběť,“ řekla jsem jí. „Jste sama za sebe, nejste tím, co zlého vám kdo udělal.“

Stihne-li člověka zlý a těžký osud, neznamená to, že se mu má poddat. Přestože na tom, co se mu stalo, nenese žádnou vinu, může za sebe přijmout zodpovědnost. Abychom se totiž mohli uzdravit a posunout dál, je potřeba vzdát se mnohem podružnějších výhod, jež nám poskytuje role oběti.

Důvodem, proč vystoupit z role oběti, je především to, abychom mohli „vstoupit“ do zbytku svého života. Přesně o to se pokoušela Barbara, která mě oslovila rok poté, co jí zemřela matka. Na čtyřiašedesát vypadala dost mladě, měla jen minimum vrásek a v dlouhých světlých vlasech slušivý melír. Z modrých očí jí ale vyzařoval smutek a na prsou jako by jí ležel balvan.

Barbařin vztah s matkou byl odjakživa dost komplikovaný, a tak nebylo jednoduché ani truchlení po ní. Její matka byla přísná a náročná a často Barbaru explicitně utvrzovala v pozici oběti. Neustále jí vyčítala neúspěchy, špatné známky a rozchody a dál ji tím živila v přesvědčení, že je k ničemu, nic nezvládne a dělá jen jednu chybu za druhou. Barbaře se tedy na jednu stranu ulevilo, že už ji matka nebude neustále soudit a kritizovat. Jenže si najednou připadala nejistá a jakoby vykořeněná. Měla problémy s páteří, takže musela přestat pracovat v místní kavárně, kam tak ráda chodila, a v noci nemohla usnout, protože jí v hlavě šrotovaly neodbytné myšlenky. Kolik času mi ještě zbývá? V čem jsem selhala? Co jsem v životě dobrého udělala? K čemu to vlastně všechno bylo?

„Jsem smutná. Přepadá mě úzkost a hrozná nejistota,“ svěřila se mi. „Nevím, jak najít aspoň trochu vnitřního klidu.“

Podle mých zkušeností je to u starších žen, jimž zemřela matka, vcelku běžné. Neukončené emocionální vztahy jako by žily dál – a zemře-li jeden z aktérů, může druhý snadno nabýt dojmu, že nemá jak je ukončit.

„Dokázala jste matku a to, co se v minulosti stalo, pustit a posunout se dál?“ zeptala jsem se.

Barbara zavrtěla hlavou. Do očí jí stouply slzy.

Pláč je pozitivní znamení, že nás v emoční rovině něco silně zasáhlo. Proto pokud se pacient po mojí otázce rozbrečí, je to jako bychom narazili na zlatou žílu. Dotkli jsme se něčeho opravdu podstatného. I když je to klíčový moment, je to zároveň i chvíle, kdy je člověk hodně zranitelný. Naklonila jsem se k Barbaře, abych jí dala najevo, že jsem tu s ní. Tohle se nedá uspěchat.

Utřela si obličej a roztřeseně se dlouze nadechla. „Chtěla bych se vás na něco zeptat,“ řekla pak. „Je to vzpomínka z dětství, která se mi pořád vrací.“

Požádala jsem ji, aby zavřela oči a popsala mi, co přesně se tehdy stalo, a používala při tom přítomný čas, jako kdyby se to dělo právě teď a tady.

„Jsou mi tři roky,“ začala. „Jsme celá rodina v kuchyni. Táta sedí u stolu. Máma stojí nade mnou a mým bráchou. Je naštvaná. Postaví nás vedle sebe a pak se zeptá: ‚Koho máte radši, mě, nebo tátu?‘ Táta se na to tiše dívá a pak se rozpláče: ‚Prosimtě, nedělej to. To těm dětem přece nemůžeš dělat.‘ Chtěla bych říct, že mám radši tátu; chci k němu jít, sednout si mu na klín a obejmout ho. Ale nejde to. Nemůžu říct, že ho mám ráda, protože by se máma naštvala. Hrozně by se na mě zlobila. Tak musím říct, že mám radši mámu. A dodneška…“ Hlas se jí zlomil a rozplakala se. „Dodneška toho lituju a chtěla bych to vzít zpátky.“

„Udělala jste přesně to, co jste v tu chvíli potřebovala udělat,“ řekla jsem po chvíli. „Už jako malá jste dobře věděla, co musíte dělat, abyste u vás v rodině mohla fungovat.“

„Ale proč mě to dodneška tak hrozně bolí?“ zeptala se. „Proč se toho pořád nejsem schopná pustit?“

„Protože ta malá holčička neví, že už je v bezpečí. Pojďme se vrátit zpátky k vám do kuchyně,“ navrhla jsem. „Co vidíte?“

Popsala mi okno do dvora, žluté kytičky na madlech u kuchyňské linky i to, že měla přesně ve výšce očí knoflíky od trouby.

„Pojďme se zaměřit na tu holčičku. Jak se cítí?“

„Mám tátu moc ráda. Ale nemůžu mu to říct.“

„Cítí se bezmocná.“

Po tváři jí znova začaly téct slzy. Utřela si je a pak si obličej schovala do dlaní.

„Tehdy jste byla dítě,“ řekla jsem jí. „Ale teď jste dospělá. Běžte k té úžasné, jedinečné malé lidské bytosti. Buďte na chvilku jako její matka. Vezměte ji za ruku a řekněte jí: ‚Pojď, odvedu tě odsud pryč.‘“

Barbara měla pořád zavřené oči. Pohupovala se ze strany na stranu.

„Vezměte ji za ruku,“ pokračovala jsem. „Doveďte ji ke dveřím a vyjděte spolu ven na chodník. Běžte až na konec bloku a zahněte za roh. Tak, a teď jí řekněte: ‚Už tam nemusíš být dál zavřená.‘“

Do role oběti se člověk poměrně často zavře už v dětství a pak se stává, že si někdy i v dospělosti připadá stejně bezmocně, jako když byl dítě. Pokud se má osvobodit, potřebuje přesvědčit svoje vnitřní dítě, že je v bezpečí, a nechat ho prožít pocit autonomie, který se pojí s dospělostí.

Proto jsem Barbaru nechala vzít tu nešťastnou holčičku za ruku. Jít s ní na procházku. Ukázat jí kytky v parku. Rozmazlovat ji a dávat jí najevo lásku. Koupit jí zmrzlinu a dát jí plyšového medvěda, zkrátka udělat cokoli, aby se cítila v bezpečí. „Tak a teď se jděte podívat na pláž,“ navrhla jsem. „Ukažte jí, jak se dá nohama rozkopávat písek. Řekněte jí: ‚Jsem tu s tebou. Klidně se můžeme naštvat.‘ Kopejte spolu nohama do písku. Ječte a křičte, jak se vám zlíbí. A pak ji vezměte k sobě domů. Ne zpátky do té kuchyně, ale tam, kde bydlíte teď. Tam, kde už pro ni odteďka vždycky budete a kde se o ni vždycky postaráte.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dar volby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.