S poděkováním Světovému fondu na ochranu přírody (WWF) za vědeckou a ochranářskou práci, z níž tato kniha a doprovodný film vychází.

Originally published in the English language as A Life on Our Planet: My Witness Statement and A Vision for the Future by David Attenborough and Jonnie Hughes.

Copyright © 2020 by David Attenborough Productions Ltd

Illustrations and graphics © by Lizzie Harper and Meghan Spetch

Cover photography © Sarah Dunn, BBC

Jacket design © Tomáš Cikán, 2021

Translation © Jiří Petrů, 2021

Czech edition © 2021 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-918-6

ÚVOD
Naše největší chyba

Ukrajinská Pripjať se nepodobá žádnému jinému místu, které jsem navštívil. Dýchá z ní naprostý zmar.

Na první pohled působí jako docela příjemné město. Najdete tu stromořadí, hotely, náměstí, nemocnice, parky s pouťovými atrakcemi, ústřední poštu, vlakové nádraží. Město má několik škol i bazén, kavárny i hospody, restauraci u řeky, obchody, nákupní střediska i kadeřnictví, divadlo i kino, taneční sál, tělocvičny i fotbalový stadion s běžeckou dráhou. Má zkrátka všechny životní vymoženosti, které jsme jako lidstvo vynalezli a které nám zajišťují spokojený a pohodlný život – všechny součásti typického lidského biotopu.

Kulturní a obchodní centrum města obklopují bytové domy, celkem sto šedesát paneláků uspořádaných v promyšlených úhlech do pečlivě rozvržené sítě ulic. Každý byt má vlastní balkon. Každý panelák vlastní prádelnu. Ty nejvyšší z paneláků se tyčí do výšky bezmála dvaceti pater a každý z nich je korunován gigantickým železným srpem a kladivem, symboly stvořitelů města.

Pripjať byla vybudována v Sovětském svazu, v období čilého stavebního ruchu v sedmdesátých letech dvacátého století. Je koncipovaná jako dokonalý domov pro téměř 50 000 lidí, modernistická utopie vyhovující potřebám nejlepších vědců a techniků z celého východního bloku a jejich mladých rodin. Na amatérských filmových záběrech z počátku osmdesátých let je vidíme rozesmáté, kterak klábosí nebo tlačí kočárky po širokých bulvárech, věnují se lekcím baletu, plavou v bazénu dimenzovaném na olympijské hry nebo se na lodičkách plaví po řece.

Dnes v Pripjati nežije nikdo. Zdi se drolí. Okna jsou vymlácená. Nosníky se hroutí. Kadeřnická křesla leží převrácená na podlaze, obklopená zaprášenými natáčkami a rozbitými zrcadly. Pod stropy nákupních center se pohupují uvolněné zářivky. Parketová podlaha na radnici je vytrhaná a rozházená po velkolepém mramorovém schodišti. Ve školních učebnách leží na zemi poházené sešity, jejich stránky jsou popsané úhlednou azbukou vyvedenou v modrém inkoustu. Bazény nacházím prázdné. Sedačky v bytech se dávno propadly. Postele jsou plesnivé. Nikde se téměř nic nehýbá – jako by se tu zastavil čas. Kdykoli něco rozruší náhlý poryv větru, leknu se.

S každými dalšími dveřmi, do nichž vstupuji, je absence lidí čím dál patrnější. Vylidněnost je tu nejnápadnějším faktem. Navštívil jsem i jiná města, která přežila své obyvatele – Pompeje, Angkor Vat nebo Machu Picchu –, nicméně normálnost tohoto města upoutává pozornost k nenormálnosti toho, jak je prázdné. Zdejší budovy a jejich vybavení jsou tak povědomé, že je vám hned jasné, že za jejich opuštěnost nemůže prostý tok času. Z Pripjati dýchá naprostý zmar právě proto, že všechno – od nástěnek, na které už se nikdo nedívá, přes odhozená pravítka v učebně fyziky až po rozmlácený klavír v kavárně – je tu připomínkou lidské schopnosti přijít o všechno, co potřebujeme, i o všechno, čeho si ceníme. My lidé jsme na Zemi jediní, kdo má dostatečnou moc na to, aby tvořil světy. A aby je posléze ničil.

Šestadvacátého dubna 1986 explodoval reaktor číslo 4 nedaleké jaderné elektrárny Vladimira Iljiče Lenina, které dnes nikdo neřekne jinak než „Černobyl“. Výbuch byl důsledkem špatného plánování a lidské chyby. Černobylské reaktory obsahovaly konstrukční vady. Zaměstnanci elektrárny o nich nevěděli, a navíc se při práci chovali nezodpovědně. Černobyl zkrátka vybuchl kvůli chybám – nejlidštější příčině ze všech příčin.

Silné větry roznesly nad velkou část Evropy čtyřsetnásobně víc radioaktivního materiálu, než kolik se ho uvolnilo při výbuchu atomových bomb v Hirošimě a Nagasaki dohromady. K zemi se snesl v dešťových kapkách a sněhových vločkách, v mnoha zemích se vsákl do půdy a pronikl do podzemních vod. Nakonec se dostal i do potravního řetězce. Dodnes není zcela jasné, kolik předčasných úmrtí výbuch zavinil, ale odhady se pohybují v řádu statisíců. Mnozí nazývají Černobyl nejnákladnější ekologickou katastrofou v dějinách.

Bohužel to není pravda. V uplynulém století se všude po celé zeměkouli začalo odehrávat ještě něco dalšího, něco, co je při každodenním pohledu téměř nepostřehnutelné. I k tomu dochází vinou špatného plánování a lidské chyby. Nejde však o ojedinělý nešťastný incident, ale o ničivou nedbalost a nechápavost projevující se ve všem, co děláme. Dokonce to ani nezačalo jediným výbuchem. Nastalo to potichoučku, aniž si toho kdokoli všiml, v důsledku rozmanitých, celosvětových a komplikovaných příčin. Dopady se nedají změřit jediným přístrojem. Po celém světě bylo potřeba provést stovky výzkumů, abychom vůbec potvrdili, že se něco děje. Přesto bude mít tento jev mnohem dalekosáhlejší následky než kontaminaci půdy a podzemních vod v několika málo zemích, které měly smůlu – je dost možné, že nakonec povede k destabilizaci a zhroucení všeho, na co spoléháme.

Skutečnou tragédií našich časů je čím dál výraznější pokles biodiverzity na naší planetě. Aby mohl život na této planetě skutečně vzkvétat, je totiž zapotřebí ohromná biodiverzita, pestrost života. Jedině když miliardy různých individuálních organismů naplno využívají všechny zdroje a příležitosti, které se jim naskytnou, jedině když miliony druhů vedou životy tak vzájemně propletené, že jeden druhého udržují při životě, jedině tehdy může planeta účinně fungovat. Čím vyšší biodiverzita, tím jistější je veškerý život na Zemi, včetně lidského. Přesto teď právě my, lidé, žijeme na Zemi způsobem, kvůli němuž biodiverzita upadá.

Můžeme za to všichni, ale sluší se podotknout, že jsme v tom nevinně. Teprve v posledních pár desítkách let jsme si uvědomili, že každý z nás se narodil do lidského světa, který je odjakživa a z podstaty neudržitelný. Ale teď když to víme, máme možnost se rozhodnout. Můžeme nadále žít své šťastné životy, vychovávat rodiny, zaneprazdňovat se spořádanými aktivitami moderní společnosti, kterou jsme si vybudovali, a vědomě přitom nebrat v potaz kalamitu číhající za dveřmi. Anebo se můžeme změnit.

Není to zdaleka jednoduchá volba. Vždyť pro člověka je přirozené pevně lpět na tom, co zná, a zlehčovat nebo vytěsňovat to, co nezná. Obyvatelé Pripjati každého rána roztáhli záclony a ze svého bytu uviděli obrovitánskou jadernou elektrárnu, která jim jednoho dne měla zničit život. Většina z nich v ní pracovala. Ti ostatní se věnovali profesím, které na zaměstnancích elektrárny závisely. Mnozí si zajisté uvědomovali nebezpečí, jaké se s životem tak blízko k elektrárně pojilo, a přesto pochybuji o tom, zda by se, kdyby bylo na nich, rozhodli odstavit její reaktory. Černobyl jim totiž přinášel drahocennou komoditu – pohodlný život.

Dnes je obyvatelem Pripjati každý z nás. Žijeme si své pohodlné životy ve stínu katastrofy, kterou jsme sami přivolali. Katastrofy, jejíž příčinou jsou stejné věci, kterým vděčíme za své pohodlné životy. A je celkem přirozenou reakcí nic na ničem neměnit, dokud se neobjeví přesvědčivý důvod, proč bychom měli, a velmi dobrý alternativní plán. Proto jsem se rozhodl napsat tuto knihu.

Přírodní svět je na ústupu. Důkazy jsou všude kolem nás. Stalo se to během mého života. Viděl jsem to na vlastní oči. Způsobí to naši záhubu.

Stále však máme čas odstavit reaktor. Stále máme dobrou alternativu.

Tato kniha je příběhem o tom, jak jsme k tomuto svému největšímu omylu dospěli a jak ho, pokud začneme okamžitě jednat, můžeme pořád ještě napravit.

ČÁST PRVNÍ
Mé svědectví

Tuto knihu píšu ve chvíli, kdy je mi devadesát čtyři let. Mám za sebou vskutku výjimečný život, ale jeho výjimečnost naplno oceňuji až dnes. Měl jsem to štěstí, že jsem ho strávil na divokých místech planety natáčením dokumentů o tvorech, kteří je obývají. Díky tomu jsem mohl procestovat celou zeměkouli. Živoucí svět jsem poznal na vlastní oči v celé jeho rozmanitosti a nádheře, spatřil jsem některé z jeho největších divů i nejúchvatnějších dramat.

Ještě jako chlapec jsem, podobně jako mnoho jiných chlapců, snil o tom, jak budu cestovat na odlehlá divočejší místa, zažívat přírodní svět v jeho neposkvrněné podobě, možná i nacházet nová, pro vědu zatím neznámá zvířata. Dnes se mi téměř nechce věřit, že se mi skutečně podařilo strávit značnou část života právě takto.

1937

Světová populace: 2,3 miliardy1
Uhlík v atmosféře: 280 částic na milion2
Zbývající divočina: 66 procent^3

Když mi bylo jedenáct let, žil jsem v Leicesteru uprostřed Anglie. Pro chlapce mého věku tehdy nebylo nic zvláštního, když nasedl na kolo, vyrazil do krajiny a strávil celý den mimo domov. A přesně to jsem dělával. Každé dítě rádo prozkoumává. Průzkumem se může stát i to, že obracíte kameny a prohlížíte si tvory pod nimi. Při pozorování přírodního světa kolem sebe jsem ani na okamžik neměl pochyb o tom, že jím budu navždy fascinován.

Můj starší bratr na věc nahlížel jinak. V Leceisteru působil spolek divadelních ochotníků, jejichž inscenace si v mnohém nezadaly s těmi profesionálními. A i když mě bratr párkrát přesvědčil, abych se k němu přidal a vzal nějakou roličku, která mi dopřála pár štěků na scéně, srdce jsem do toho nedával.

Místo toho jsem, jakmile se venku udělalo trochu teplo, vyrážel na kole do východní části hrabství, kde byly skály plné nádherných a pozoruhodných zkamenělin. Uznávám, nebyly to zrovna kosti dinosaurů. Zdejší medově zbarvený vápenec vznikl usazením bahna na dně pravěkého moře a těžko očekávat, že by v něm byly k nalezení ostatky nestvůr, které se proháněly po souši. Místo nich jsem objevoval schránky mořských tvorů – amonitů stočených jako beraní rohy, kteří měřili někdy i patnáct centimetrů v průměru; ale i jiných o velikosti lískového oříšku, v němž se tísnily drobounké vápníkové příčky sloužící jako opora žaber, kterými tvor dýchal. A nic pro mě nebylo napínavější než zvednout podezřele vypadající kámen, rázně do něj praštit kladívkem a pak už se jen dívat, jak se rozpadá a odhaluje další překrásnou schránku třpytící se na slunci. Hřálo mě i pomyšlení, že první lidský pohled, který na ní spočinul, je ten můj.

Už od útlého věku jsem věřil, že nejdůležitějšími znalostmi jsou ty, které nám odhalují fungování přírodního světa. Nezajímaly mě ani tak zákony vymyšlené lidskými bytostmi jako spíš zákony, jimiž se řídí životy zvířat a rostlin. Nezajímaly mě dějiny králů a královen, dokonce ani rozličné jazyky vyvinuté rozmanitými lidskými společnostmi. Zajímaly mě pravdy, které určovaly chod okolního světa dávno předtím, než se v něm objevili lidé. Proč existovalo tolik různých druhů amonitů? Proč se tenhle liší od tamtoho? Žil snad nějak jinak? Žil někde jinde? Brzy jsem zjistil, že podobné otázky už si položili mnozí lidé přede mnou, a dokonce našli nejednu odpověď. A že když se tyhle odpovědi dají dohromady, vznikne příběh ze všech nejúchvatnější – dějiny života.

Příběh vývoje života na Zemi je z větší části příběhem pomalé, pozvolné změny. Každý tvor, jehož ostatky jsem v kamenech nalezl, strávil celý svůj život tím, že odolával nástrahám okolního prostředí. Ti, kterým se v přežívání a rozmnožování dařilo lépe, předávali své charakteristiky dál. Ti, kteří neuspěli, nepředali nic. V průběhu miliard let se formy života pomalu proměnily a staly se složitějšími, účinnějšími, mnohdy specializovanějšími. A celý jejich dlouhý příběh se dal, podrobnost za podrobností, vyčíst z toho, co se nacházelo v kamenech. Vápence hrabství Leicestershire z toho zaznamenaly jen kratičký okamžik. Jiné kapitoly však byly k přečtení v exemplářích vystavených v městském muzeu. A abych získal přístup k dalším, rozhodl jsem se v příslušném čase, že půjdu na univerzitu.

Tam jsem se dozvěděl další skutečnost. Tento dlouhý příběh postupné změny byl při několika příležitostech násilně přerušen. Každých zhruba sto milionů let, po všem tom zdlouhavém vybírání a vylepšování, nastalo cosi katastrofického – hromadné vymírání.

V dějinách Země došlo z různých důvodů a v různých dobách k drastické, prudké a celosvětové změně životního prostředí, na které se předtím tolik druhů tak výběrově adaptovalo. Stroj udržující chod života na Zemi se zadrhl a zázračná konstrukce křehkých vzájemných vazeb, které ho držely pohromadě, se zhroutila. Obrovská kvanta druhů náhle zmizela, zůstalo jich jen pár. Spousta evoluce přišla vniveč. Při těchto monumentálních vymíráních se v horninách utvořily předěly viditelné každému, kdo ví, kam se podívat a jak je rozpoznat. Pod předělem se vyskytují spousty různých forem života. Nad ním jen pár.

Ve čtyři miliardy let dlouhé historii života došlo k takovému hromadnému vymírání pětkrát.4 Přírodní svět se pokaždé zhroutil a zůstalo právě jen tolik přeživších, aby se mohl celý proces znovu nastartovat. Domníváme se, že příčinou zatím posledního vymírání byl meteorit měřící v průměru víc než 10 kilometrů, jehož dopad na zemský povrch uvolnil dvoumilionkrát větší ničivou sílu než největší vodíkové bomby, jaké kdy lidstvo vyzkoušelo.5 Jelikož meteorit dopadl na sádrovcové podloží, někteří vědci soudí, že vysoko do atmosféry vymrštil ohromné množství síry a ta se posléze snesla po celé zeměkouli v podobě deště tak kyselého, že zabíjel vegetaci a rozpouštěl schránky planktonu v povrchových vrstvách moří. Vzniklé mračno prachu zastínilo slunce do takové míry, že rostliny pravděpodobně několik dalších let rostly pomaleji. Zemi nejspíš zasypaly hořící sutiny vymrštěné při nárazu a celou západní polokouli zachvátily ohnivé bouře. Světový požár přispěl k už tak výrazně znečištěnému ovzduší dalším kouřem a oxidem uhličitým a Země se vlivem skleníkového efektu zahřála. A jelikož meteorit dopadl na pobřeží, rozpoutal sérii kolosálních tsunami, která se prohnala světem, zdevastovala pobřežní ekosystémy a daleko do vnitrozemí vymrštila nánosy mořského písku.

Tato událost vykolejila chod přírodních dějin – vyhubila tři čtvrtiny všech druhů včetně veškerých pozemských tvorů větších než pes. Ukončila 175 milionů let trvající vládu dinosaurů. Životu nezbylo nic jiného než pustit se do pozvolné rekonstrukce.

Od té doby příroda už 66 milionů let pilně restauruje živoucí svět, obnovuje a cizeluje novou rozmanitost druhů. A jedním z výtvorů tohoto restartovaného života je i lidstvo.

I naše evoluce je zachycená v kamenech. Zkameněliny našich blízkých předků jsou ale mnohem vzácnější než zkameněliny amonitů, protože naši předkové se vyvinuli teprve před dvěma miliony let. K tomu přičtěte další komplikaci. Ostatky suchozemských zvířat se na rozdíl od ostatků mořských tvorů jen málokdy zakonzervují pod vrstvou nahromaděných sedimentů. Naopak podléhají ničivé síle spalujícího slunce, bičujícího deště a mrazu. Přesto se občas najdou – a z toho mála, co jsme z našich předků našli, můžeme usoudit, že jsme se původně vyvinuli v Africe. Tehdy se naše mozky začaly závratným tempem zvětšovat, což naznačuje, že jsme si začali osvojovat jednu ze svých nejcharakterističtějších vlastností – schopnost rozvíjet v dosud nevídané míře kulturu.

Pro evolučního biologa označuje termín „kultura“ informace, které se procesem učení nebo napodobování můžou předávat z jednoho jednotlivce na druhého. Napodobování myšlenek a činů ostatních nám připadá jednoduché – ale to jenom díky tomu, že v něm od přírody vynikáme. Jen málokterý jiný druh vykazuje byť jen náznaky kultury. Patří k nim například šimpanzi nebo delfíni skákaví. Ale žádný jiný druh se k nám ve schopnosti vyvinout si kulturu ani zdaleka nepřibližuje.

Kultura změnila dráhu naší následné evoluce. Stala se dalším prostředkem, jakým se náš druh adaptoval pro život na Zemi. Zatímco jiné druhy závisejí na fyzických změnách trvajících dlouhé generace, lidé umějí přijít s myšlenkami, které způsobí dalekosáhlé změny i během jediného života. Najednou bylo možné předávat si z generace na generaci různé zlepšováky – třeba jak najít rostliny, ze kterých se dá získat voda i v období sucha, jak vyrobit kamenný nástroj na stahování ulovené zvěře nebo jak zapálit oheň a uvařit si na něm jídlo. Tato nová forma dědičnosti je nezávislá na genech, které má člověk po rodičích. Díky ní se tempo naší proměny zrychlilo. Mozky našich předků se začaly nevídanou rychlostí zvětšovat a přinesly jim schopnost učit se, uchovávat poznatky a šířit je dál. Nakonec se ovšem fyzické změny lidského těla prakticky zastavily. Zhruba před 200 000 lety se objevil anatomicky současný člověk, Homo sapiens – lidé stejní jako vy nebo já. Od té doby jsme se po fyzické stránce víceméně nezměnili. Co se naopak změnilo závratně, je naše kultura.

Na začátku naší existence coby samostatného živočišného druhu se naše kultura točila kolem lovu a sběru přírodních plodin. Obojí nám ohromně šlo. Kultura nás vybavila hmotnými statky, jako jsou háčky na chytání ryb nebo nože na vyvrhování zvěře. Naučili jsme se zkrotit oheň na vaření a mlít obilí mezi kameny. Ale navzdory kultuře vynalézavosti nebyly naše životy zrovna snadné. Příroda byla nelítostná a – což je ještě horší – nevyzpytatelná. Svět byl o poznání chladnější než dnes. Hladiny moří se nacházely výrazně níž. Sladké vody bylo pomálu a globální teploty procházely v relativně krátkých obdobích výraznými výkyvy. Sice jsme měli skoro stejná těla a stejné mozky jako dnes, ale kvůli nestabilitě okolního prostředí byl život bojem o přežití. Data z genetických studií současných lidí dokonce naznačují, že před zhruba 70 000 lety nás rozmary klimatu vystavily takovým rizikům, že jsme málem vymřeli. Zdá se, že celé lidstvo se smrsklo možná až na pouhých 20 000 plodných dospělých.6 Pokud jsme se měli vyvíjet dál, bylo zapotřebí větší stability. A přesně taková stabilita nastala někdy před 11 700 lety s ústupem posledních ledovců.

Holocén – ten úsek v dějinách Země, který považujeme za éru lidí – se až doposud řadil mezi nejstabilnější období v dlouhé historii naší planety. V uplynulých 10 000 letech se průměrné globální teploty nevychylovaly ani jedním směrem o víc než 1 °C.7 Nevíme tak docela jistě, čemu za tuto stabilitu vděčíme, ale svou roli pravděpodobně sehrála pestrost živoucího světa.

Fytoplankton – mikroskopické rostliny plovoucí při hladinách moří – ve spojení v rozlehlými lesy, které obepínaly celou severní polokouli, do sebe vázaly výrazné množství uhlíku a tím pomáhaly udržovat v atmosféře vyváženou hladinu skleníkových plynů. Ohromná stáda pasoucích se zvířat přispívala k úrodnosti travnatých stepí tím, že neustále hnojila půdu, a zároveň spásáním stimulovala nový růst. Mangrovové močály a korálové útesy táhnoucí se podél pobřeží poskytovaly útočiště mladým rybám, které po dosažení dospělosti vyrazily do otevřených vod, kde obohacovaly mořské ekosystémy. Hustý mnohavrstevnatý pás deštných pralesů okolo rovníku čerpal sluneční energii a dodával světovým vzdušným proudům vlhkost a kyslík. Rozlehlé bílé planiny sněhu a ledu na severním a jižním pólu Země odrážely sluneční svit zpátky do vesmíru, čímž celou planetu ochlazovaly jako nějaká gigantická klimatizace.

Tímto způsobem pomáhala vzkvétající holocénní biodiverzita regulovat globální teploty na Zemi a živý svět si navykl na mírný, pravidelný cyklus ročních období. Na tropických pláních se s pravidelností hodinového strojku střídala období sucha s obdobími dešťů. V Asii a Oceánii se směr převládajících větrů měnil každý rok ve stejnou dobu, takže monzuny přicházely jako na zavolanou. V severně položených oblastech vystoupaly teploty v březnu nad 15 °C, čímž přivolaly jaro, a následovalo teplo až do října, kdy teploty opět klesly a přinesly podzim.

Holocén byl naší rajskou zahradou. Spolehlivý rytmus ročních období nabídl lidstvu potřebnou příležitost a my jsme ji neváhali využít. Víceméně ihned potom, co se prostředí stabilizovalo, se skupiny lidí žijících na Blízkém východě začaly odvracet od sběru plodin a lovu zvěře a přešly na úplně nový způsob života. Lidé si plodiny začali sami pěstovat. Nebyla to žádná promyšlená změna. Nedošlo k ní záměrně. Cesta vedoucí k zemědělství byla dlouhá, klikatá a nahodilá a vděčíme za ni spíš štěstí než rozvaze.

Oblast Blízkého východu se pro podobné šťastné náhody vyloženě nabízela. Nachází se na rozcestí tří světadílů – Afriky, Asie a Evropy –, takže se tady po miliony let potkávaly a usazovaly rostliny i živočichové ze všech tří kontinentů. Na svazích kopců a v nivách velkých řek se dařilo například předchůdcům dnešní pšenice, ječmene, cizrny, hrachu nebo čočky. Všechny tyto druhy rostlin vytvářejí semena, která jsou bohatá na živiny a vydrží i dlouhá období sucha. Takové lákavé zásobárny musely rok co rok lákat výpravy sběračů. Když se lidem podařilo posbírat víc semen, než kolik mohli okamžitě spotřebovat, nepochybně si je, podobně jako někteří jiní savci nebo ptáci, někam uschovali, aby měli co jíst v zimě, až bude potravy nedostatek. V určitou chvíli přestali tito lovci-sběrači cestovat a usadili se, ukonejšení vědomím toho, že i kdyby se jim nepodařilo obstarat nic jiného, dokážou vyžít z uskladněných semen.

Ve stejné oblasti se přirozeně vyskytovali i tur, kozy, ovce a prasata. Zpočátku museli lidé chytat divoké jedince, ale po několika tisících let od začátku holocénu se podařilo domestikovat i je. I v tomto případě platí, že cestu od divokého k ochočenému tvořila spousta (nepochybně nezamýšlených) mezikroků. Nejprve lovci cíleně zabíjeli jen samce, zatímco samice s mláďaty chránili, aby podpořili růst populace. Důkazy pro tuto domněnku nacházejí vědci, kteří se zabývají studiem zvířecích kostí v okolí pradávných vesnic. Je taky možné, že lidé odháněli šelmy nebo se v určitých částech roku stravovali úplně bez masa, aby zachovali divoké populace. Nakonec už zvířata nejenom chytali, ale sami je po delší dobu živili a dohlíželi na jejich rozmnožování, přičemž ke šlechtění nevyhnutelně vybírali takové jedince, kteří byli tolerantnější a méně agresivní.

Postupem času se ke všem těmto přelomovým nápadům přidaly i další inovace – budování obilných sýpek, pastevectví, kopání zavlažovacích kanálů, orba a sázení, hnojení. Zrodilo se zemědělství. Je dost možné, že když se druh tak inteligentní a vynalézavý, jako jsme my, setká s klimatem tak stabilním, jaké nabízel holocén, nenechá na sebe příchod zemědělství dlouho čekat. Dnes víme jistě, že zvyk pěstování rostlin se nezávisle na sobě vyvinul minimálně v jedenácti různých oblastech po celém světě. Lidé postupně vyšlechtili odrůdy mnoha různých plodin, včetně těch všeobecně známých, jako jsou brambory, kukuřice, rýže nebo cukrová třtina, a domestikovali zvířata jako osly, slepice, lamy nebo včely.

Zemědělství proměnilo vztah lidstva k přírodě. Začali jsme si, byť prozatím jen v malé míře, ochočovat část divokého světa – v nepatrném měřítku jsme začali regulovat životní prostředí kolem sebe. Stavěli jsme zídky, aby chránily rostliny před větrem. Sázeli jsme stromy, aby naše zvířata měla v perných dnech nějaký stín. Jejich mrvou jsme hnojili zemi, na které se pásla. Vedením zavlažovacích kanálů z řek a jezer jsme se snažili zajistit, aby se plodinám dařilo i v obdobích sucha. Odstraňovali jsme rostliny, které konkurovaly těm, co nám přišly užitečné, a svými nejoblíbenějšími rostlinami jsme osázeli svahy nejednoho kopce.

Stejně tak se začaly proměňovat i rostliny a zvířata, které jsme si tímhle způsobem vyvolili. Chránili jsme pasoucí se zvířata a ta se najednou nemusela sama bránit útokům šelem ani mezi sebou zápolit o přístup k samici. Pleli jsme záhony, aby naše zelenina rostla bez konkurence jiných rostlin a měla dostatek dusíku, vody a slunečního světla. Rostliny tak začaly dávat větší zrna, plody nebo hlízy. Zvířata, kterým jsme odebrali potřebu agresivity a bojechtivosti, se stala povolnějšími. Uši se jim sklopily, ocasy zakroutily, a zatímco dřív bečela, mektala a kňučela jenom mláďata, teď v tom pokračovali i dospělí jedinci – snad protože se z nich v mnoha ohledech stala věčná mláďata, která musíme krmit a chránit my, jejich náhradní rodiče. A my samotní jsme se změnili ze živočicha tvarovaného přírodou ve druh, který dokáže tvarovat ostatní podle svých požadavků.

Zemědělci neměli lehkou práci. Trpěli četnými obdobími sucha a hladomory. Nakonec se jim ale dařilo sklízet víc plodin, než kolik potřebovali pro svou vlastní obživu. Ve srovnání se svými sousedy, kteří se nadále věnovali sběru a lovu, tak mohli vychovávat početnější rodiny. Každý další syn a každá další dcera přišli vhod – nejenom jako pomocná síla při péči o plodiny a dobytek, ale taky z toho důvodu, že rodina se teď musela víc snažit, aby o svá pole nepřišla. Obhospodařovaná půda najednou měla větší cenu než ta, která zůstala divočině, a zemědělcům nezbylo než budovat trvalejší obydlí, aby jim pozemky nezabral někdo jiný.

Pozemky patřící různým rodinám se nutně odlišovaly typem půdy, dostupností vody a dalšími kvalitami. Proto se některým plodinám a stádům dařilo víc než jiným. Zemědělci, na které se usmálo štěstí, nakrmili své rodiny a přebytky mohli využít k obchodu. Zemědělské komunity se začaly shromažďovat na trzích a vyměňovat si zboží. Někteří výměnou za jídlo poskytovali jiné služby nebo specializované dovednosti. Pěstitelé potřebovali kámen, předivo, olej a ryby. Sháněli se po výrobcích truhlářů, kameníků a řemeslníků, kteří si tak poprvé v historii mohli obstarat jídlo obchodem, místo aby museli sami trávit čas jeho pěstováním. S narůstajícím počtem řemesel se trhy rozrostly v města a z mnohých měst ležících v úrodných říčních údolích se posléze stala velkoměsta. Když už bylo jedno údolí osídlené, rozhodli se někteří zemědělci přesunout do dalšího, kde ještě zbývala nezabraná půda. Zemědělské komunity obchodovaly se sousedícími kmeny lovců-sběračů a postupem času se rozrostly natolik, že je pohltily do sebe. Zemědělství se rychle šířilo podél řek a nakonec ovládlo všechna údolí.

Vznikla civilizace. Tempo jejího rozvoje se s každou další generací a každou další technologickou inovací víc a víc umocňovalo. Byly vynalezeny a zdokonaleny vodní stroje, parní stroje, elektrifikace… a nakonec i všechny ostatní výdobytky civilizace, na které jsme dnes zvyklí. Jenomže každá generace těchto čím dál komplexnějších společností se mohla rozvíjet a vzkvétat jen díky tomu, že přírodní svět nepřestával být stabilní, nadále poskytoval potřebné podmínky a spolehlivě dodával kýžené komodity. Vlídné prostředí holocénu a ona obdivuhodná biodiverzita, na které byl postavený, se pro nás staly důležitějšími než kdy dřív.

1954

Světová populace: 2,7 miliardy
Uhlík v atmosféře: 310 částic na milion
Zbývající divočina: 64 procent

Poté co jsem na univerzitě vystudoval přírodní vědy a u Královského námořnictva jsem splnil svou povinnou vojenskou službu, nastoupil jsem do rodící se televizní odnože BBC. Ta vznikla roku 1936 ve dvou nevelikých studiích v Alexandřině paláci na severu Londýna jako první televizní stanice na světě. Po vypuknutí druhé světové války byla televize dočasně pozastavena, ale v roce 1946 se její chod zase obnovil – se stejnými kamerami a ve stejných studiích. Všechny pořady se tehdy vysílaly živě, byly černobílé a naladit jste si je mohli jen v Londýně nebo Birminghamu. Mou prací bylo vytvářet populárně naučné pořady všeho druhu, ale jak se časem zvyšoval počet každodenně vysílaných pořadů i jejich rozmanitost, začal jsem se zaměřovat především na zkoumání přírody.

Zpočátku jsme předváděli zvířata, která jsme si do studia zapůjčili z londýnské zoo. Položili jsme je na stůl přikrytý rohožkou a potom je někdo, zpravidla některý odborník ze zoo, ukazoval divákům. To ale způsobilo, že se zvířata jevila jako nějaké kuriozity nebo cirkusové exponáty. Přál jsem si, aby je diváci mohli spatřit v přirozeném prostředí – v divočině, kde jejich rozmanité tvary a barvy dávaly smysl. Nakonec mě napadlo, jak by se to dalo realizovat. Spolu s Jackem Lesterem, kurátorem plazů v londýnské zoo, jsme zformulovali plán. Jeho úkolem bylo požádat ředitele zoo, aby ho vyslal do západní Afriky do Sierry Leone, kde to důvěrně znal. Spolu s ním bych jel já a jeden kameraman, abychom všechny jeho aktivity natáčeli. Po každé filmové reportáži, která by zachycovala Jackovu práci v divočině, by následovalo živé vysílání ze studia, při kterém by nám chycené zvíře ukázal a vysvětlil by nám něco o jeho přírodní historii. Pro zoo by to byla výborná propagace, zatímco BBC by tím získala neotřelý pořad o zvířatech. Nazvali jsme ho Zoo Quest, (Zoologická výprava). A tak jsem se roku 1954 vypravil do Afriky spolu s Jackem a s Charlesem Lagusem, mladým kameramanem, který měl pracovní zkušenosti z Himálaje a byl zvyklý točit na lehkou 16mm kameru, což jsme potřebovali.

První díl jsme odvysílali v prosinci roku 1954. Nešťastnou shodou okolností byl Jack hned den poté hospitalizován kvůli vážné nemoci, která ho pár let nato stála život. Bylo jasné, že druhý díl o týden později budeme muset odvysílat bez něj. Jeho práci mohl zastat jediný jiný člověk: já. A tak jsem dostal nařízeno slézt z řídicí galerie, odkud jsem jindy při vysílání koordinoval kamery, a sám se postavit do studia, abych zápolil se škrtiči, opicemi, tropickými ptáky a chameleony, které naše expedice přivezla. Tím začala má kariéra před kamerou.

Pořad si získal značnou popularitu, a tak jsem začal cestovat po světě a v různých zemích jsem natáčel další díly Zoo Questu – v Guyaně, na Borneu, Nové Guineji, Madagaskaru, v Paraguayi. Ať jsem se vypravil kamkoli, všude jsem nacházel divočinu: blyštivá pobřežní moře, nedozírné lesy, nekonečné travnaté pláně. Rok co rok jsem tato místa prozkoumával v doprovodu kamer, abych divákům doma přiblížil divy přírodního světa. Lidé, kteří nám s natáčením pomáhali, naši průvodci všemi těmi džunglemi a pouštěmi, nechápali, proč mám takový problém zvířata vůbec najít – vždyť oni je viděli na první pohled. Trvalo mi nějaký čas, než jsem si osvojil potřebné dovednosti a jakžtakž jsem se naučil žít a pracovat v divočině.

Diváci si naše pořady zamilovali. Nikdy předtím si v televizi nemohli prohlédnout třeba luskouna. Nikdy předtím neviděli lenochoda. Ukázali jsme jim největší ještěry, varany žijící na ostrůvku Komodo uprostřed Indonésie, a jako první jsme natočili tanec tropických ptáků v pralesích Nové Guineje.

Padesátá léta dvacátého století byla dobou všeobecného optimismu. Druhá světová válka, která zanechala Evropu v troskách, se pozvolna vytrácela ze živé paměti. Celý svět pochopil, že je načase posunout se dál. Rozmach technologických inovací nám zpříjemňoval životy a přinášel nové zážitky. Tehdy jsme měli pocit, že pokrok je nezadržitelný. Že budoucnost bude vzrušující a přinese nám všechno, o čem jsme kdy snili. A já, který jsem cestoval po celém světě s úkolem prozkoumávat přírodu, jsem neměl důvod nesouhlasit.

To si ještě nikdo z nás neuvědomoval, že máme zaděláno na nejeden problém.

1960

Světová populace: 3,0 miliardy
Uhlík v atmosféře: 315 částic na milion
Zbývající divočina: 62 procent

Pokud existuje nějaká divočina, kterou si dovede živě představit každý, pak jsou to rozsáhlé africké savany plné slonů, nosorožců, žiraf a lvů. Já jsem savanu poprvé navštívil v roce 1960. Jakkoli mě tamní zvěř ohromila, ještě víc mě upoutala nedozírná rozloha krajiny táhnoucí se zdánlivě donekonečna. Ne nadarmo znamená masajské slovo „Serengeti“ v překladu „nekonečné pláně“. Je to výstižný popis. Na Serengeti se vám klidně může stát, že stojíte na místě a nikde kolem vás není ani zvířátko – a když se druhého rána probudíte, vidíte milion pakoňů, čtvrt milionu zeber, půl milionu gazel. O pár dní později jsou zase pryč, za horizontem, z dohledu. Těžko se na vás zlobit, pokud vám pak savana přijde nekonečná. Aby ne, když dokáže spolknout tak obrovská stáda.

Tehdy mi přišlo nemyslitelné, že by lidé, jediný živočišný druh, mohli jednoho dne tuto nedozírnou divočinu jakkoli ohrozit. Přesně toho se ovšem obával vizionář a vědec Bernhard Grzimek. Působil jako ředitel frankfurtské zoo, kterou po válce znovu vybudoval z rozbitých klecí a kráterů po bombách. V padesátých letech se stal známou tváří německé televize, v níž uváděl filmy o africkém zvířectvu. Jeho nejznámější snímek Serengeti nesmí zahynout získal v roce 1959 Oscara v kategorii dokument. Film zachycoval jeho snahu o zmapování pohybu stád pakoňů. Grzimek spolu se svým synem Michaelem, který byl licencovaným pilotem, v malém letadle sledovali stáda až za horizont. Zakreslovali jejich trasy vedoucí přes řeky, lesy i hranice jednotlivých států. Grzimkovi se tak postupně skládal obrázek toho, jak ekosystém celého území Serengeti vlastně funguje. Vyšlo najevo, že travnatá savana kupodivu potřebuje býložravce stejně, jako býložravci potřebují trávu –
kdyby trávu nikdo nespásal, nebyla by zdaleka tak hojná. V průběhu evoluce se totiž přizpůsobila tomu, že ji neustále okusují miliony nenasytných tlam. Když zvířecí zuby utrhnou její listy těsně nad zemí, tráva využije zásoby živin uložené v kořenech a znovu vyroste. Když kopyta stád rozryjí půdu a rostliny uvolní semena, uchytí se na zkypřeném místě nová generace trávy. A jakmile se stáda posunou dál, tráva může rychle dorůst, protože ji vyživují kupky hnoje, které po zvířatech zůstaly. To, co na první pohled vypadá jako zdevastovaný pruh táhnoucí se za stádem, je ve skutečnosti nezbytný krok v životním cyklu trav. Kdyby po savaně neběhalo tolik býložravců, trávy by byly vytlačeny vyššími rostlinami, které by je v nepřítomnosti stád zastínily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život na naší planetě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.