Prodlení s plněním peněžitého dluhu a jeho následky

Prodlení s plněním peněžitého dluhu a jeho následky

Alena Bányaiová

Vzor citace:

BÁNYAIOVÁ, A. Prodlení s plněním peněžitého dluhu a jeho následky. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 244 s.

Lektoroval: prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

© JUDr. Alena Bányaiová, CSc., 2021

ISBN 978-80-7676-117-9 (brož.)

ISBN 978-80-7676-118-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-119-3 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorce

JUDr. Alena Bányaiová, CSc., je absolventkou Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Pedagogicky působí na Fakultě právnické Západočeské univerzity na katedře občanského práva a na Právnické fakultě Univerzity Karlovy, kde v rámci programu LLM a Socrates/Erasmus přednáší obchodní právo pro zahraniční studenty. Je advokátkou spolupracující s advokátní kanceláří Bányaiová Vožehová, s. r. o., členkou Komise Legislativní rady vlády pro soukromé právo, byla členkou Komise pro přípravu nového občanského zákoníku při Ministerstvu spravedlnosti, je členkou představenstva České společnosti pro stavební právo. Působí jako rozhodkyně Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR a byla členkou předsednictva tohoto rozhodčího soudu. Dlouhodobě se věnuje především otázkám závazkového práva a sporné agendě. Je autorkou publikace Závazky v oblasti výstavby a nové civilní právo (Wolters Kluwer), spoluautorkou komentářů k občanskému zákoníku (Wolters Kluwer a Leges) a spoluautorkou publikace Tajemství (Leges). Publikuje v odborných právnických časopisech a přednáší na odborných seminářích zejména se zaměřením na závazkové vztahy.

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy[1]

advokátní tarif

vyhláška č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif)

daňový řád

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

nařízení Brusel I bis

nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1215/2012/EU ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech („Brusel I bis“)

nařízení vlády č. 351/2013 Sb.

nařízení vlády č. 351/2013 Sb., kterým se určuje výše úroků z prodlení a nákladů spojených s uplatněním pohledávky, určuje odměna likvidátora, likvidačního správce a člena orgánu právnické osoby jmenovaného soudem a upravují některé otázky Obchodního věstníku, veřejných rejstříků právnických a fyzických osob a evidence svěřenských fondů a evidence údajů o skutečných majitelích

notářský řád

zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

o. s. ř. / občanský soudní řád

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. / obecný zákoník občanský

císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák. / obchodní zákoník

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

směrnice 2011/7/EU

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU ze dne 16. 2. 2011 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích

střední občanský zákoník

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zák. č. 40/1964 Sb. / občanský zákoník 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o platebním styku / zákon o platebním styku

zákon č. 284/2009 Sb., o platebním styku

zák. o rozhodčím řízení / zákon o rozhodčím řízení

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zák. o soudních poplatcích / zákon o soudních poplatcích

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zák. směnečný a šekový / zákon směnečný a šekový

zákon č. 191/1950 Sb., směnečný a šekový

zákon o mezinárodním právu soukromém

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zákon o spotřebitelském úvěru

zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru

zákon o zadávání veřejných zakázek

zákon č. 134/2016 Sb., o zadávání veřejných zakázek

zákoník mezinárodního obchodu

zákon č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu)

Další zkratky

KS

krajský soud

NS

Nejvyšší soud České republiky

NSS

Nejvyšší správní soud

OS

okresní soud

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

ÚS

Ústavní soud České republiky

VS

vrchní soud

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Tato publikace se zabývá prodlením s plněním peněžitých dluhů a jeho následky. Jejím předmětem je tedy jev, s nímž se ve svém životě setkal snad každý. Každému se stalo, že neposkytl včas to, k čemu se zavázal, každý se dostal do situace, kdy slib, který mu dal někdo jiný, nebyl včas splněn. Prodlení s plněním závazku (dluhu) je častým předmětem soudních sporů a vytvořila se rozsáhlá judikatura reagující na nejrůznější situace, v nichž došlo k prodlení nebo které jsou následkem prodlení. Existuje také početná komentářová a jiná odborná literatura, která se touto problematikou zabývá. Občanský zákoník v úpravě prodlení a jeho následků navazuje na předchozí soukromoprávní kodexy, na občanský zákoník z roku 1964 a na zákoník obchodní. Přináší však také změny v řešení jednotlivých institutů vážících se k prodlení a před praxi jsou tak kladeny otázky aplikovatelnosti dosavadní judikatury na současnou úpravu. Výklad nových úprav je předmětem diskusí jak v komentářové, tak časopisecké literatuře.

Publikace se zaměřuje na prodlení s plněním peněžitých dluhů. Poskytuje výklad nové úpravy prodlení v občanském zákoníku a snaží se upozornit na rozdíly oproti úpravě předchozí, které jsou pro praxi významné a jejichž uvědomění umožňuje posoudit aplikovatelnost judikatury k dřívější úpravě na vztahy řídící se již úpravou novou. Je rozdělena na čtyři části. V první je podáván výklad pojmu prodlení, dále různých způsobů určení času plnění dluhu, jakož i skutečností, jimiž dluh zaniká a prodlení končí. Další tři části publikace jsou věnovány specifickým majetkovým následkům prodlení, a to úroku z prodlení v druhé části, smluvní pokutě v části třetí. Konečně, právo na náhradu nákladů na uplatnění pohledávky je obsahem části čtvrté.

Struktura druhé a třetí části je shodná. V obou je nejdříve vysvětlena podstata a funkce daného institutu – úroku z prodlení a smluvní pokuty, jeho povaha a podmínky, za nichž dlužníkovi vzniká povinnost platit úrok z prodlení (smluvní pokutu) a věřiteli tato plnění vymáhat, je vysvětleno, jak je určována výše úroku z prodlení a výše smluvní pokuty a jaké jsou limity smluvní svobody při sjednávání úroku z prodlení nebo smluvní pokuty. Zvláštní pozornost je věnována právě otázkám spojeným s mezemi autonomie vůle, jež je třeba respektovat při sjednávání úroku z prodlení i při dojednávání smluvní pokuty, neboť jde o častý předmět soudních sporů a nedávná judikatura ukazuje, že přístup soudů k jejich řešení není jednotný. Smluvní praxe potvrzuje, že úrok z prodlení a smluvní pokuta sjednávaná za prodlení s plněním peněžitého dluhu vykazují řadu společných znaků, především plní stejnou funkci – motivují dlužníka k včasnému plnění dluhu a věřiteli kompenzují ztrátu vznikající prodlením. Odborná literatura na tyto podobnosti upozorňuje a hovoří o umělých rozdílech mezi oběma instituty. Publikace proto přináší i pohled na jiné možné legislativní řešení smluvní pokuty a úroku z prodlení, které je zvažováno ve výzkumných pracích zpracovávaných pro potřeby rekodifikace občanského práva v sousedním Slovensku. Druhá a třetí část pojednávají také o podmínkách, za nichž je možno souběžně uplatnit právo na úrok z prodlení, resp. smluvní pokutu a právo na náhradu škody vzniklé prodlením, jakož i o účincích odstoupení od smlouvy na právo na úrok z prodlení a smluvní pokutu.

Čtvrtá část věnovaná nákladům na vymáhání pohledávek popisuje jednotlivé skupiny těchto nákladů a kritéria pro jejich uplatnění tak, jak je vyvinula judikatura.

Publikace je zaměřena především prakticky, snaží se hledat odpovědi na praktické otázky spojené s prodlením a jeho důsledky. Výklad jednotlivých institutů doplňuje rozborem judikatury i jejím kritickým hodnocením s cílem určit, která judikatura k předchozí úpravě je použitelná i dnes, popřípadě jaká jsou úskalí při její aplikaci. Pro přehlednost výkladu jsou citovaná soudní rozhodnutí v textu označována zkrácenou formou. Plné označení spisové značky a data příslušného rozhodnutí je v seznamu citované judikatury.

ČÁST PRVNÍ

Prodlení dlužníka, pojem, NÁSLEDKY, POČÁTEK A KONEC PRODLENÍ

I.
Prodlení – vymezení pojmu

Prodlení lze obecně charakterizovat jako porušení povinnosti spočívající v prodlevě, v opožděném plnění převzaté povinnosti. V prodlení se může ocitnout dlužník, který svůj dluh včas neplní. Avšak i věřitel se může dostat do prodlení, pokud neposkytne dlužníkovi nezbytnou součinnost nebo jeho řádně nabídnuté plnění nepřevezme. Občanský zákoník, stejně jako dřívější občanský zákoník 1964 nebo zákoník obchodní, neupravuje pojem prodlení a jeho následky společně pro stranu dlužnickou a věřitelskou, ale samostatně se zabývá prodlením dlužníka a samostatně prodlením věřitele.

Dlužník je v prodlení, neplní-li svůj dluh řádně a včas (§ 1968 první věta obč. zák.). Prodlení dlužníka, jak je vymezeno v citovaném § 1968 obč. zák., je tedy porušením převzaté povinnosti, které zahrnuje jak aspekt časový, prodlevu s plněním povinnosti, tak aspekt věcný, dluh není plněn řádně, plnění neodpovídá smlouvě. Povinnost řádně plnit zahrnuje povinnost poskytnout předmět plnění bez vad, sjednaným způsobem a v určeném místě.

Důvodová zpráva k pojetí úpravy prodlení dlužníka v § 1968 obč. zák. uvádí, že vychází z obchodního zákoníku a co do myšlenkového základu ji přejímá. Toto konstatování ovšem není zcela přesné, neboť pomíjí, jak obchodní zákoník upravoval právě důsledky prodlení, které spočívalo v plnění, jež nebylo řádné, ve vadném plnění. Obchodní zákoník v § 324 odst. 3 stanovil, že jestliže dlužník poskytne vadné plnění a věřitel nevyužije práva odstoupit od smlouvy, mění se obsah závazku způsobem, který odpovídá nárokům věřitele vzniklým z vadného plnění, a závazek zaniká jejich uspokojením. Důsledkem vadného splnění tedy byla změna závazkového vztahu mezi věřitelem a dlužníkem, nikoli jeho zánik.1 Dlužníka, který plnil vadně, tak stíhaly důsledky prodlení, např. povinnost platit smluvní pokutu za opožděné plnění, a rovněž nesl odpovědnost za vady. Současný občanský zákoník však tuto dikci nepřevzal. Splnění je zařazeno v úpravě zániku závazků (§ 1908 obč. zák.). Splněním dluh zaniká – to je právní následek, který zmiňovaný § 1908 tomuto právnímu jednání přisuzuje. Pokud dlužník s úmyslem splnit dluh poskytuje věřiteli plnění (předmět plnění), k němuž se zavázal, byť jde o plnění s vadami, a věřitel je přijímá, dochází ke splnění, a tím k uvedenému právnímu následku, tedy k zániku závazku. Totéž platí i v případě, kdy v souladu s příslušnou právní úpravou dochází ke splnění jednostranným právním jednáním dlužníka. I zde jde o právní jednání, s nímž zákon spojuje konkrétní právní následek – zánik dluhu. Zákon dnes neříká to, co stanovil obchodní zákoník v § 324 odst. 4, že poskytnutím vadného plnění se závazek mění v závazek jiného obsahu. Proto tyto účinky nelze s vadným splněním spojovat, což znamená, že dlužníka stíhají pouze důsledky vadného plnění – má povinnosti z vad (odpovědnost za vady), ale nenese důsledky nevčasného splnění závazku. Věřitel tedy má jen práva z vadného plnění.2 Byť tedy občanský zákoník pojem prodlení dlužníka vymezuje stejně široce, jako to činil obchodní zákoník, tj. zahrnuje jak aspekt časový, prodlevu s plněním povinnosti, tak aspekt věcný, dluh není plněn řádně, následky prodlení upravuje odlišně, spojuje je jen s aspektem časovým, s prodlevou s plněním povinnosti.

Prodlení je porušením právní povinnosti a prodlévající dlužník musí nést právní následky vycházející z toho, že věřiteli vznikla prodlením dlužníka újma spočívající v tom, že se mu nedostalo včas plnění dlužníka, nemohl tedy využít hodnotu, kterou měl získat nebo která mu měla být vrácena. Právní následky stíhající dlužníka tedy směřují především k reparaci újmy věřitele. Při prodlení s plněním peněžitých dluhů vzniká dlužníkovi povinnost platit úrok z prodlení ve výši stanovené právním předpisem nebo ve výši smluvené. Dlužníkovi v prodlení s plněním smluvní povinnosti může vzniknout i povinnost zaplatit ujednanou smluvní pokutu. Zaplacením úroku z prodlení i smluvní pokuty dlužník, mimo jiné, vyrovnává věřiteli újmu, kterou mu svým opožděným plněním způsobil. Oba tyto právní prostředky se v naší úpravě vyvinuly z institutu náhrady škody a občanský zákoník, stejně jako dřívější kodexy, specificky upravuje podmínky, za nichž je možné souběžné uplatnění práva na náhradu škody vzniklé věřiteli v důsledku prodlení dlužníka a práva na zaplacení úroku z prodlení, resp. smluvní pokuty.

Povinnost porušená prodlením trvá nadále, nezaniká. Přistupují k ní uvedené nové povinnosti na straně prodlévající a oprávnění strany, která v prodlení není. To ovšem neplatí bezvýjimečně. Prodlení dlužníka může být takového charakteru, že věřitel ztratí zájem na realizaci plnění, hospodářský účel, který uzavřením smlouvy sledoval, nemůže být v důsledku prodlení dlužníka naplněn. V takových případech může být právním následkem prodlení dlužníka oprávnění věřitele odstoupit od smlouvy, a tak přivodit zánik závazku. Prodlení způsobuje bez dalšího zánik závazku u fixních závazků upravených v § 1980 obč. zák.

Je-li předmětem plnění věc, nese dlužník po dobu svého plnění nebezpečí škody na věci, ať již škoda vznikla z jakékoli příčiny, ledaže prokáže, že by škoda vznikla i při řádném plnění jeho povinností nebo že škodu způsobil věřitel nebo vlastník věci (§ 1974 obč. zák.). I v těchto případech závazek prodlením dlužníka nezaniká, mění se však jeho obsah.

Prodlení věřitele upravuje občanský zákoník v relaci k prodlení dlužníka. Věřitel je v prodlení, nepřijal-li řádně nabídnuté plnění nebo neposkytl-li dlužníku součinnost ke splnění dluhu. Při prodlení věřitele nevznikají stranám nové povinnosti a práva, která by směřovala k reparaci újmy; věřitel nezískává včas to, co měl obdržet, v důsledku svého vlastního pochybení. Věřitel svým prodlením znemožnil dlužníku včas plnit a zbavit se tak svého závazku. Občanský zákoník proto poskytuje dlužníkovi ochranu před důsledky jeho prodlení vyvolaného věřitelem – prodlení věřitele je liberačním důvodem zbavujícím dlužníka odpovědnosti za opožděné plnění nebo nesplnění jeho povinnosti (§ 1968 obč. zák.).

Kromě toho, je-li předmětem plnění věc, nese věřitel po dobu svého prodlení nebezpečí škody na věci, ať již škoda vznikla z jakékoli příčiny, a to s výjimkou případů, kdy škodu způsobil dlužník (§ 1976 obč. zák.).

Prodlení věřitele může být příčinou vzniku škody u dlužníka, např. vznik nákladů, které by nebýt prodlení věřitele dlužník vynaložit nemusel. Náhrada této škody podléhá obecné úpravě náhrady škody.

Předmětem této publikace je prodlení s plněním peněžitých závazků, tj. závazků, jejichž předmětem je poskytnutí plnění peněžité povahy. Nejčastěji půjde o závazky ze smlouvy, kde se dlužník zavazuje k vrácení poskytnutých peněžních prostředků nebo k zaplacení ceny či jiné úplaty za koupený předmět, poskytnuté služby nebo za jiné plnění či prospěch. Spadají sem ovšem i závazky (dluhy), jejichž právním důvodem není smlouva, ale například porušení povinnosti, tj. povinnost nahradit škodu v penězích, zaplatit slevu z ceny, vydat bezdůvodné obohacení či jeho hodnotu v penězích apod. Z právních následků prodlení proto publikace pojednává o těch, které jsou specifické pro prodlení s peněžitým dluhem, tedy především o úroku z prodlení a smluvní pokutě. Rozebrány jsou i podmínky souběžného uplatnění práva na náhradu škody vzniklé prodlením a práva na úrok z prodlení, resp. smluvní pokutu. Rovněž je pozornost věnována účinkům odstoupení od smlouvy pro prodlení a jejich vlivu na právo na úrok z prodlení nebo na smluvní pokutu. Následkem prodlení s plněním peněžitých dluhů je i vznik oprávnění věřitele na náhradu nákladů spojených s uplatněním pohledávky.

II.
Splatnost dluhu, počátek prodlení

Plnění závazku musí být vždy určeno v čase. Čas plnění určuje, kdy nastane dospělost (splatnost) závazku, tj. kdy je dlužník povinen plnit. Určení času plnění je tak významné pro zjištění, zda dlužník porušil svou povinnost, zda se dostal do prodlení. Občanský zákoník rozlišuje dvě základní situace. Zaprvé, je-li čas plnění přesně ujednán nebo jinak stanoven, je dlužník povinen plnit i bez vyzvání věřitele (§ 1958 odst. 1 obč. zák.). To znamená, že dlužník je v prodlení s plněním, uplyne-li marně čas plnění dohodnutý stranami nebo jinak určený. Zadruhé, neujednají-li strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned a dlužník je poté povinen splnit bez zbytečného odkladu (§ 1958 odst. 2 obč. zák.). Plnění je v těchto případech opožděné, tj. dlužník je v prodlení, uplyne-li marně lhůta „bez zbytečného odkladu“ od výzvy věřitele k plnění. Prvním dnem prodlení je den následující po uplynutí lhůty buď ujednané stranami, nebo určené ve vazbě na výzvu věřitele. Od splatnosti dluhu je třeba odlišovat jeho splnitelnost, což je doba, kdy je dlužník oprávněn dluh splnit. Před splnitelností dluhu není dlužník oprávněn plnit a věřitel může plnění dlužníka odmítnout. V době mezi splnitelností dluhu a splatností je dlužník oprávněn plnit a věřitel je povinen plnění přijmout. Věřitel však není oprávněn v této době plnění po dlužníkovi požadovat.3

Nejdříve tedy k určení času plnění ujednáním stran.

1.
Čas plnění určen ujednáním stran

Čas plnění, jako jeden z požadavků na řádné plnění, je především určen ujednáním stran. Čas plnění může být určen pevným termínem, určením dne, kdy má být plněno, například kalendářním dnem, dnem připadajícím na polovinu či konec měsíce. Může být určen stanovením lhůty, například za měsíc, za rok, za týden, nebo i určením události, o níž je jisté, že nastane, například plněno bude na veletrhu, který se koná v určitou dobu. Případy, kdy doba splatnosti je určena na určitý den, určitou lhůtou nebo událostí, zpravidla znamenají, že doba splatnosti je stanovena závazně jak pro věřitele, tak pro dlužníka. Dlužník není před určeným dnem nebo lhůtou povinen plnit a není ani oprávněn plnit, a věřitel není před tímto dnem (lhůtou) oprávněn splnění požadovat a není ani povinen je přijmout. Splatnost a splnitelnost dluhu tak spadají vjedno.

Čas plnění dále může být určen jako nejzazší okamžik, kdy má být splněno. Takto může být čas plnění stanoven jako

1. pevně vymezené období, například „do týdne“, „do roka“ „do určitého počtu dnů“,

2. pevně stanovené období začínající později, například „ve druhé polovině roku“, „mezi 20. a 30. dubnem“, nebo

3. časovým obdobím, které vyplývá z povahy věci, například „vrácení obalů po vyčerpání zásob“, plnit „bez zbytečného odkladu“. V takových případech může být čas plnění určen ve prospěch dlužníka, ve prospěch věřitele nebo ve prospěch obou stran.

Určení, zda je čas plnění ve prospěch některé ze stran nebo je závazný pro obě strany, je věcí dohody stran. Nejčastěji je dohoda výslovná, není-li jí, je třeba zjistit vůli stran výkladem.

O určení času plnění ve prospěch dlužníka jde v případech, kdy splatnost (dospělost) závazku je dohodnuta tak, že závisí na vůli dlužníka. Tak jako v jiných záležitostech sjednání obsahu závazkového vztahu může být způsob vyjádření takové dohody rozličný, půjde nejčastěji o dohodu o tom, že dlužník zaplatí, až bude moci, až bude chtít nebo bude ochoten, až bude zboží užito.4 Důležité je, aby tu byla dohoda stran o tom, že závazek je splatný podle rozhodnutí dlužníka. O takovou dohodu jde i tehdy, kdy strany dohodly, že splnění závazku závisí na okolnosti, kterou může ovlivnit jen dlužník.5 Nejvyšší soud jako případ, kdy byla doba plnění ponechána na vůli dlužníka, označil ujednání ve smlouvě o půjčce, podle něhož měl dlužník vrátit věřiteli dluh poté, kdy se jeho podnikání stane ziskovým (NS 33 Cdo 1869/2013). Stejně posoudil i případ, kdy podle ujednání stran bylo vrácení dluhu ze smlouvy o půjčce vázáno na prodej věci, kterou dlužník za půjčené peníze koupil (NS 33 Cdo 3176/2012).

Dlužník je v uvedených případech tedy oprávněn plnit kdykoli a věřitel je povinen plnění přijmout. I případná výzva věřitele k plnění je bez významu, dlužník na ni nemusí reagovat, neboť jen na jeho vůli závisí, kdy bude plnit. To znamená, že dlužník může plnit i před určeným nejzazším okamžikem, tj. plnit předčasně (viz § 1962 odst. 2 obč. zák.), a do prodlení se může dostat jen tehdy, pokud neplní v době, kterou svým jednáním sám určí. Věřitel může ovlivnit splatnost dluhu jen tehdy, pokud dlužník neurčí čas plnění v přiměřené době, tj. době přiměřené povaze závazku. Podle § 1960 obč. zák. v takovém případě může věřitel navrhnout soudu, aby čas plnění určil svým rozhodnutím. Soud bude rozhodovat podle konkrétních okolností případu, přihlédne k tomu, co bylo mezi stranami sjednáno, k účelu smlouvy, potřebě věřitele a její naléhavosti, vezme v úvahu i platební schopnosti dlužníka (čas plnění mu byl ponechán na vůli, tj. i s ohledem na jeho možnosti). Soud se v rozhodnutí omezí na určení splatnosti a neukládá dlužníkovi povinnost splnit. Také, jelikož předmětem řízení je nahrazení projevu vůle dlužníka, soud nezjišťuje, zda dluh platně vznikl a zda existuje. To je věcí řízení o splnění takového závazku.6 Do prodlení se dlužník dostane, neplní-li v čase určeném rozhodnutím soudu.

Je-li čas plnění určen dohodou stran ve prospěch věřitele, může věřitel požadovat plnění dluhu předčasně a dlužník je povinen jej podle výzvy věřitele splnit. Sám však předčasně plnit nemůže (§ 1962 odst. 3 obč. zák.). V těchto případech určení času plnění závisí na vůli věřitele, který jej může stanovit i před sjednaným nejzazším okamžikem. Dlužník je povinen plnit v době určené věřitelem a do prodlení se dostává, pokud okamžik stanovený věřitelem nedodrží. Způsob vyjádření takové dohody může i v těchto případech být rozmanitý, musí být jen zřejmá vůle stran, že určení času plnění závisí na věřiteli, přičemž by z dohody stran mělo vyplynout, jak věřitel čas plnění určí. Nejvyšší soud například označil za dohodu o době splatnosti ve prospěch věřitele ujednání ve smlouvě o dílo, podle něhož objednatel (dlužník) byl povinen zaplatit celkovou cenu díla po předložení bankovní záruky zhotovitelem (věřitelem). Splatnost ceny díla nastala dnem splnění dohodnutých podmínek, tj. předložením bankovní záruky zhotovitelem díla (NS 23 Cdo 2590/2009).

Lze uvést i další ukázky ujednání o době splatnosti sjednané ve prospěch věřitele, jak je vyložil Nejvyšší soud. V rozsudku NS 31 Cdo 5241/2007 konstatoval, že „doba plnění je ve smlouvě určena (dohodnuta) nejen tehdy, je-li fixována pevným datem (určitým dnem nebo určitou lhůtou), ale též v případech, ve kterých strany vymezí způsob, jakým bude doba plnění určena, například tím, že ji učiní závislou na určité události nebo její určení ponechají na vůli dlužníka či na vůli věřitele. O případ smluvního ujednání o splatnosti ponechané na vůli věřitele jde i v případě, že doba plnění je odvozena od vystavení daňového dokladu, jestliže doba vystavení daňového dokladu, od níž se má odvíjet lhůta k plnění, není ve smlouvě stanovena a je tudíž závislá na vůli věřitele“. Podobně, pokud jde o půjčku, vyslovil Nejvyšší soud v rozsudku NS 33 Cdo 4242/2009 tento závěr: „Bylo-li ve smlouvě o půjčce dohodnuto, že dlužník vrátí věřiteli půjčenou částku, až věřitel bude tyto peníze potřebovat, je doba splnění (splatnosti) vázána na výzvu věřitele (tzn. ponechána na jeho vůli), což znamená, že věřitel může požádat žalovanou o vrácení peněz (splnění dluhu) kdykoliv po vzniku právního vztahu z půjčky.“

Dohoda o platbě dohodnuté částky na základě vyúčtování (faktury) věřitele však nemusí vždy znamenat, že čas plnění je dohodnut ve prospěch věřitele, záleží samozřejmě na formulaci daného ujednání. V rozsudku NS 26 Cdo 2614/2019 posuzoval Nejvyšší soud následující ujednání stran o splatnosti nájemného: „Nájemné je splatné měsíčně předem vždy k 20. dni měsíce předcházejícího měsíci, za nějž se nájemné platí, a to na základě daňové faktury pronajímatelem vystavené a řádně doručené nájemkyni 1. den měsíce předcházejícího měsíci, za nějž je nájemné splatné.“ Nejvyšší soud ujednání vyložil tak, že jím strany primárně určily pevné datum, do kterého má být nájemné placeno, což bylo vždy k 20. dni měsíce předcházejícího měsíci, za nějž se nájemné platí. Pokud jde o další ujednání o tom, že nájemné má být placeno na základě faktury pronajímatele vystavené v dohodnuté době, šlo jen o určení doby tohoto vyúčtování, aby nájemkyně mohla splnit svou povinnost zaplatit nájemné do dohodnutého pevného data, tj. do 20. dne určeného měsíce. Konstatoval konkrétně, že „takto formulované ujednání nelze považovat za ujednání, jímž je čas plnění stanoven ve prospěch věřitele, nýbrž za ujednání, jímž je čas plnění přesně ujednán. V tomto případě faktura nemá povahu vyzvání věřitele k plnění ve smyslu výše citovaného § 1958 odst. 1 o. z., ale stanovila den uskutečnění zdanitelného plnění, významný pro povinnost plátce daně z přidané hodnoty přiznat tuto daň“.

Neujednají-li strany, že je čas plnění určen ve prospěch některé z nich nebo že je určen ve prospěch jich obou, uplatní se domněnka stanovená v § 1961 obč. zák., tj. platí, že čas plnění je určen ve prospěch obou stran. Výjimkou jsou případy, kdy to vylučuje povaha plnění. Dohoda o určení času plnění ve prospěch obou stran znamená, že věřitel nemůže požadovat plnění předčasně ani dlužník nemůže předčasně plnit dluh (§ 1962 odst. 1 obč. zák.). Do prodlení se dlužník může dostat tehdy, pokud nesplní v nejzazší okamžik dohodnutého období.

2.
Čas plnění určen rozhodnutím soudu

Čas plnění, splatnost závazku může být stanoven rozhodnutím soudu. O stanovení splatnosti soudem ovšem jde jen tehdy, pokud svým rozhodnutím soud ukládá povinnost, která předtím neexistovala, například ukládá povinnost zaplatit náklady soudního řízení, tj. jde o konstitutivní rozhodnutí.

Konstitutivní účinky má rozhodnutí soudu i v případech, kdy zákon soudu umožňuje, aby svým rozhodnutím zasáhl do existujícího závazkového vztahu stran. Příkladem je především rozhodnutí o změně závazku v situacích, na které dopadá klauzule rebus sic stantibus podle § 1764 až 1766 obč. zák. Uvedená klauzule bere v potaz, že po uzavření smlouvy mohou nastat nepředvídatelné okolnosti takového rázu, že zvlášť hrubě naruší poměr zájmů stran, jak je každá z nich při kontraktaci prosazovala a jak tyto zájmy smlouva odráží. Soudu se tak dává možnost do smluvního vztahu za stanovených podmínek zasáhnout a obnovit tak rovnováhu stran. Podle § 1765 obč. zák., dojde-li ke změně okolností tak podstatné, že změna založí v právech a povinnostech stran zvlášť hrubý nepoměr znevýhodněním jedné z nich buď neúměrným zvýšením nákladů plnění, anebo neúměrným snížením hodnoty předmětu plnění, má dotčená strana právo domáhat se vůči druhé straně obnovení jednání o smlouvě, prokáže-li, že změnu nemohla rozumně předpokládat ani ovlivnit a že skutečnost nastala až po uzavření smlouvy, anebo se dotčené straně stala až po uzavření smlouvy známou.

Z dikce citovaného ustanovení je zřejmé, že jde o výjimku ze zásady pacta sunt servanda, která však neznamená její popření. Vychází z toho, že dosažený konsensus je zároveň výrazem určitých předpokladů, podmínek a okolností, za nichž strany k uzavření smlouvy přistupovaly. Pokud se tyto předpoklady, podmínky a okolnosti diametrálně změní, vychýlí se i rovnováha stran, a tím je i základ či důvod závaznosti vzájemných ujednání podlomen. Zdrojem změny okolností mohou být nejrůznější vnější faktory přírodní, technické, právní či společensko-ekonomické povahy, vážné hospodářské krize, přírodní katastrofy apod.

Dotčené straně vznikne právo žádat po druhé straně, aby se vrátila k jednání o smlouvě a tímto jednáním se obnovila rovnováha v právech a povinnostech stran. Pokud nedojde k dohodě, může se kterákoli ze stran obrátit na soud. Soud může závazek ze smlouvy změnit tak, že obnoví rovnováhu práv a povinností stran, nebo závazek zruší k určitému dni a za podmínek, které v rozhodnutí určí (§ 1766 obč. zák.). Soud, který rozhoduje o změně závazku, může samozřejmě stanovit i jinou dobu jeho plnění, jeho splatnost. Čas plnění je tedy nově určen konstitutivním rozhodnutím soudu, jímž jsou nově upraveny vztahy stran původně založené příslušnou smlouvou. Nedodržení času plnění určeného soudem má za následek prodlení dlužníka.

Obdobu uvedeného řešení obsahuje i zvláštní úprava smlouvy o dílo pro případy ujednání ceny podle závazného rozpočtu, tj. pro případy, kdy ani jedna ze stran nemůže žádat změnu ceny proto, že si dílo vyžádalo jiné úsilí nebo náklady, než bylo předpokládáno. Podle § 2620 obč. zák., nastane-li zcela mimořádná nepředvídatelná okolnost, která dokončení díla podstatně ztěžuje, může soud podle svého uvážení rozhodnout o spravedlivém zvýšení ceny za dílo, anebo o zrušení smlouvy a o tom, jak se strany vypořádají. I zde soud konstitutivně rozhoduje o změně závazku, nově určuje cenu, a tak zpravidla i novou splatnost upravené ceny.

Dále soud rozhoduje o času plnění i na návrh věřitele podle již popsaného § 1960 obč. zák. v případech, kdy čas plnění je oprávněn určit dlužník a neučiní tak v přiměřené době.

Konečně je třeba zmínit, že za konstitutivní rozhodnutí soudu po dlouhou dobu považovala judikatura i rozhodnutí, jimiž soud rozhodoval o přiměřeném zadostiučinění ke kompenzaci způsobené nemajetkové újmy. Judikatura řešila otázky přiměřeného zadostiučinění přiznávaného podle dřívějšího občanského zákoníku 1964 za újmu způsobenou neoprávněnými zásahy do práva na ochranu osobnosti (§ 13 zák. č. 40/1964 Sb.), jakož i podle obchodního zákoníku v případech zásahů do práva na ochranu obchodní firmy nebo újmy způsobené nekalosoutěžním jednáním. Soudy konstantně judikovaly, že právo na přiměřené zadostiučinění v penězích vzniká až rozhodnutím soudu, a to konstitutivním rozhodnutím soudu, neboť určení jeho výše je věcí volné úvahy soudu.7 Ústavní soud však s uvedeným pojetím nesouhlasil a v nálezu II. ÚS 2149/17, jímž zrušil rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 4757/2016 citovaný v poznámce č. 7, vyslovil, že nárok na přiměřené zadostiučinění v penězích, tj. nárok na peněžitou náhradu za zásah do osobnostních práv, je nárokem majetkové povahy. Skutečnost, že újma na osobnosti je obtížně vyčíslitelná a standardně je určení její výše věcí volné úvahy soudu, nemůže jít k tíži poškozeného. Podle Ústavního soudu má tedy rozhodnutí soudu o přiznání přiměřeného zadostiučinění v určité výši za újmu na právech chráněných § 13 zák. č. 40/1964 Sb. povahu deklaratorního rozhodnutí a nárok na zaplacení částky včetně úroků z prodlení vzniká poškozenému ode dne následujícího poté, co povinného vyzval k plnění. Dále zdůraznil, že konstitutivní rozhodnutí soudu představují výjimku a mohou být vydávána pouze v případech, kdy zákon soudu výslovně přiznává oprávnění založit právní poměr mezi stranami, mezi něž rozhodování o přiměřeném zadostiučinění nepatří.

Ústavní soud ve výše zmiňovaném nálezu své úvahy podepřel i novou úpravou náhrady nemajetkové újmy podle současného občanského zákoníku. Vyšel z koncepce úpravy závazků z deliktů obsažené v hlavě III čtvrté části občanského zákoníku, která i nároky na náhradu nemajetkové újmy, tj. i nároky na zaplacení přiměřeného zadostiučinění jako náhradu této újmy v penězích řadí mezi závazky z deliktů a jejich režim je stejný jako režim závazků k náhradě škody, tj. náhradě újmy majetkové. To znamená, že z deliktního jednání, zásahu do osobnostních práv, vzniká závazkový právní vztah, jehož obsahem je především povinnost nahradit způsobenou újmu. Vznik této povinnosti a její splatnost jsou tedy stejné jako u povinnosti nahradit škodu majetkovou a spadají mezi případy, kdy čas plnění, o němž je pojednáno níže, není určen.

Závěrem k problematice času plnění určeného rozhodnutím soudu je třeba připomenout, jak už bylo vysloveno Ústavním soudem ve výše citovaném nálezu, že soud může svým konstitutivním rozhodnutím zasahovat do soukromoprávních vztahů a takto ukládat stranám povinnosti jen v případech, kdy mu to výslovně dovoluje zákon. Ve všech ostatních případech, kdy rozhoduje o právech a povinnostech stran občanskoprávních nebo obchodněprávních sporů, jsou jeho rozhodnutí deklaratorní, autoritativně potvrzují existenci či neexistenci tvrzeného práva nebo povinnosti. Případné prodlení s plněním povinnosti, které je předmětem takového sporu, tedy není prodlením s plněním povinnosti založené rozhodnutím soudu.

3.
Čas plnění stanovený právním předpisem

Výjimečně je čas plnění stanoven právním předpisem. Jako příklad lze uvést stanovení splatnosti nájemného v § 2218 obč. zák., podle něhož se platí nájemné měsíčně pozadu, dále plnění výživného podle § 921 obč. zák. vždy na měsíc dopředu, ledaže soud rozhodl jinak nebo osoba povinná se dohodla s oprávněnou jinak.

4.
Čas plnění není předem určen

Podle druhého odstavce § 1958 obč. zák., neujednají-li strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned a dlužník je poté povinen splnit bez zbytečného odkladu. Citovaný odstavec sice výslovně zmiňuje jen situaci, kdy si strany neujednají, kdy má dlužník splnit dluh, ale z kontextu celého § 1958 je zřejmé, že řešení zde uvedené se vztahuje nejen na tyto případy, ale i na případy, kdy doba plnění není ani jinak stanovena, podobně jako to činil § 563 zák. č. 40/1964 Sb. Není-li tedy doba plnění určena, může splatnost (dospělost) dluhu vyvolat věřitel; může požadovat plnění ihned a dlužník je povinen poté splnit bez zbytečného odkladu. Typickými příklady, kdy čas plnění není určen dohodou stran nebo jinak stanoven, jsou nároky na náhradu škody nebo na vydání bezdůvodného obohacení, regresní nárok ručitele vůči dlužníkovi, za něhož plnil, apod. Jak bylo vysvětleno výše, spadá mezi tyto případy i nárok na náhradu (odčinění) nemajetkové újmy, jež může být odčiněna i poskytnutím přiměřeného zadostiučinění v penězích (§ 2951 obč. zák.). Náhrada nemajetkové újmy poskytnutím přiměřeného zadostiučinění v penězích přichází v úvahu nejen ve výše popsaných případech zásahů do práv na ochranu osobnosti, ale i v případech újmy způsobené nekalosoutěžním jednáním nebo porušením práv k obchodní firmě.

Právní skutečností, která fixuje čas plnění, je tedy výzva věřitele. Zákon pro ni nestanoví žádné formální požadavky. Půjde proto o jakýkoli projev vůle věřitele, že žádá dlužníka o plnění. Výzva k plnění je právním jednáním, a musí tak splňovat obecné požadavky určitosti a srozumitelnosti, především z ní musí vyplývat nebo být zřejmé, co a kolik má dlužník plnit. Příkladem může být i doručená faktura, v níž je uvedena splatnost pohledávky, což konstatoval Nejvyšší soud v rozsudku NS 25 Cdo 2963/2009. Výzvou k plnění dále může být i žaloba. V takovém případě splatnost nastává bez zbytečného odkladu po doručení žaloby dlužníkovi, tedy nikoli po podání žaloby soudu (např. NS 23 Cdo 2842/2007, NS 28 Cdo 1853/2002).

Zákon v uvedených případech dává věřiteli možnost požadovat plnění ihned a určit dlužníkovi dobu, kdy musí plnit, a zároveň chrání dlužníka stanovením lhůty bez zbytečného odkladu po obdržení výzvy, aby měl možnost svému závazku dostát při dodržení postupů odpovídajících okolnostem případu a povaze plnění. Vodítko pro posouzení, zda takto určená lhůta byla v konkrétním případě dodržena, dává poměrně rozsáhlá judikatura k občanskému zákoníku 1964 a zákoníku obchodnímu, která je použitelná i za současné úpravy. Obecně s odkazem na tuto judikaturu lze konstatovat, že jde o „velmi krátkou lhůtu, jíž je míněno bezodkladné, neprodlené, bezprostřední či okamžité jednání směřující k učinění právního úkonu či jiného projevu vůle, přičemž doba trvání lhůty bude záviset na okolnostech konkrétního případu“ (viz NS 32 Cdo 2484/2012). Lze přitakat praxi, která vychází z toho, že věřitel i v těchto případech může určit ve výzvě konkrétní lhůtu k plnění. To ovšem neplatí bez výhrad. Vzhledem k ochraně poskytované citovaným ustanovením by neměla být lhůta stanovená ve výzvě nikdy kratší než lhůta určená časovým úsekem bez zbytečného odkladu. Věřitel tedy ve výzvě může stanovit pouze lhůtu delší. Dodrží-li ji dlužník, není v prodlení. Ke stejnému závěru dospívá i judikatura k § 563 zák. č. 40/1964 Sb., která rovněž bude i nadále použitelná (NS 32 Odo 978/2003).

V případech, kdy není doba plnění určena, má jednak věřitel právo svým jednáním vyvolat splatnost dluhu, jednak dlužník je oprávněn kdykoli splnit, a to i před výzvou věřitele, a věřitel je povinen plnění přijmout. Dluh je v takových případech splnitelný od svého vzniku, a plnění dlužníka tedy nemůže být odmítnuto jako předčasné.8 Vyplývá to z toho, že doba plnění není určena a vazba na výzvu věřitele nemůže zbavit dlužníka možnosti a práva dluh splnit; nelze jej stavět do situace, kdy věřitel například oddalováním výzvy prodlužuje úročení pohledávky, a dlužník nemá možnost se břemene úročení zbavit.9 Tyto případy je však nutno odlišit od případů, kdy je dlužník oprávněn určit čas plnění, nebo případů, kdy je čas plnění sjednán ve prospěch některé ze stran, o čemž bylo pojednáno výše.

Právo věřitele zaslat výzvu dlužníkovi a stanovit mu tak splatnost jeho dluhu pak podle Nejvyššího soudu přichází v úvahu jen tehdy, může-li své právo vykonat, tj. nebrání-li mu v tom okolnosti objektivního charakteru, jako např. dlužník je neznámého pobytu, nelze mu doručit, tj. věřitel své právo zaslat mu výzvu nemůže vykonat. Pro takové případy Nevyšší soud uzavřel, že splatnost dluhu není ponechána na vůli věřitele. Věřitel pak může své právo vykonat, až tyto okolnosti odpadnou, což je i okamžik rozhodný pro počátek promlčecí lhůty pro právo věřitele dlužníka k plnění vyzvat (srov. NS 32 Odo 680/2003).

III.
Určení času plnění (splatnosti ceny) mezi podnikateli

Občanský zákoník implementuje na několika místech směrnici Evropského parlamentu a Rady 2011/7/EU o postupu při opožděných platbách v obchodních transakcích. Nejdříve stanoví požadavky na sjednání doby splatnosti ceny za dodání zboží nebo jiné služby mezi podnikateli nebo dodání zboží/služby podnikatelem veřejnoprávní korporaci, popřípadě osobě jí založené, jakož i důsledky nedodržení těchto požadavků (§ 1963 až 1966). Dále stanoví podmínky, za nichž se věřitel může dovolat neúčinnosti ujednání o úrocích z prodlení (§ 1972). Dikce zmíněných úprav vyvolává řadu otázek.

Pro případ, kdy je obsahem vzájemného závazku podnikatelů povinnost dodat zboží nebo službu za úplatu, je cena splatná, aniž je zapotřebí výzvy k placení, do třiceti dnů ode dne, kdy byla dlužníku doručena faktura nebo jiná výzva podobné povahy, anebo ode dne obdržení zboží nebo služby, podle toho, který z těchto dnů nastal později. Bylo-li však ujednáno převzetí zboží nebo služby, popřípadě ověření, zda bylo řádně splněno, je cena splatná do třiceti dnů ode dne převzetí, popřípadě ověření. To platí i pro závazek podnikatele a veřejnoprávní korporace, popřípadě právnické osoby touto korporací založené, i když nejsou podnikateli (§ 1963 odst. 1 obč. zák.). Podle druhého odstavce tohoto paragrafu si mohou strany ujednat dobu splatnosti delší šedesáti dnů jen tehdy, pokud to není vůči věřiteli hrubě nespravedlivé. Ve vztahu podnikatel vůči veřejnoprávní korporaci může být splatnost delší než třicet dnů ujednána jen tehdy, pokud je to odůvodněno povahou závazku, a nesmí přesáhnout šedesát dní.

Účelem uvedených ustanovení je chránit především menší a střední podnikatele dodávající zboží nebo poskytující služby silnějším odběratelům, aby nemuseli přistupovat na pro ně nevýhodné dlouhé doby splatnosti svých pohledávek. Problematická je však už osobní působnost této úpravy. Vedle toho, že se vztahuje na vztahy mezi podnikateli, má také postihnout vztahy mezi podnikateli a veřejnoprávní korporací, popřípadě právnickou osobou touto korporací založenou. Pojem veřejnoprávní korporace je u nás pojmem doktrinálním, nikoli zákonným, navíc o tomto pojmu nepanuje v právní teorii úplná shoda. Není účelem této publikace rozebírat pojem veřejnoprávní korporace ani kritika implementace uvedené směrnice. Za účelem eurokonformního výkladu bude třeba v konkrétním případě pojem veřejnoprávní korporace a právnické osoby jí založené vykládat tak, aby se působnost směrnice co nejvíce naplnila. Tomu bude odpovídat, pokud pojem veřejnoprávní korporace bude chápán jako veřejný zadavatel tak, jak tento pojem vymezuje zákon o zadávání veřejných zakázek.

Ne zcela odpovídající směrnici a navíc ne úplně jasné je i samotné vymezení předmětu vztahů, jichž se mají uvedená ustanovení týkat, a také i určení doby splatnosti. Úprava se má týkat vztahů, jejichž předmětem je poskytnutí zboží nebo služby. Občanský zákoník však o zboží nebo službách hovoří jen v souvislosti se spotřebitelskými smlouvami, při prodeji v obchodě a v rámci úpravy nekalé soutěže. Bez problémů budou závazky založené kupní smlouvou. Otázkou však je, zda dikce ustanovení pokrývá vztahy, jejichž předmětem je dílo, zda dílo, resp. závazek založený smlouvou o dílo, odpovídá pojmu služba. Opět v rámci eurokonformního výkladu bude třeba pojem služby vyložit tak, že zahrnuje i zhotovení díla podle smlouvy o dílo.

Lhůta splatnosti stanovená na třicet dnů má počínat ode dne doručení faktury nebo podobné výzvy k placení nebo ode dne obdržení zboží, podle toho, který z těchto dnů nastal později. Pro případy, kdy je ujednáno převzetí zboží nebo služby, popřípadě ověření, zda bylo řádně splněno, pak má být cena splatná do třiceti dnů ode dne převzetí nebo ověření. Obdržení a převzetí zboží je významově totéž, a tak není jasné, proč se těmto dvěma situacím dává rozdílný režim. Nejasnost vznikla patrně špatným překladem směrnice, která zvlášť uvádí případy, kdy zákon nebo dohoda stran stanoví přejímku nebo prohlídku zboží nebo služeb za účelem ověření, zda byly poskytnuty v souladu se smlouvou. O přejímce se tedy hovoří nikoli samostatně jako o převzetí zboží, ale jako o přejímce sjednané a činěné s cílem ověřit, jak bylo plněno. Tak bude třeba vykládat i citovaný § 1963 odst. 1 obč. zák.

Jde-li o možnost sjednat delší dobu splatnosti než uvedených třicet dnů, bude třeba vždy posoudit podle konkrétních okolností případu, zda ujednání o delší době splatnosti nebude vůči věřiteli hrubě nespravedlivé. Bude třeba přihlížet k povaze plnění, podmínkám, za nichž bylo poskytnuto, ale především i k situaci věřitele, jeho finančním možnostem, závazkům spojeným s poskytnutím plnění, za nějž má obdržet platbu apod.10

Je-li ujednaná doba splatnosti vůči věřiteli hrubě nespravedlivá, může se věřitel dovolat vyslovení neúčinnosti takového ujednání soudem. Prohlásí-li soud ujednání o době splatnosti za neúčinné, mají nastoupit ustanovení zákona, ledaže soud rozhodne v rámci spravedlivého řešení jinak. To znamená, že se uplatní doba splatnosti stanovená v § 1963 odst. 1 obč. zák. v délce třicet dnů. Zákon nestanoví, dokdy se může věřitel neúčinnosti dovolat. Je třeba vycházet z toho, že právo podle tohoto ustanovení je majetkovým právem, které se promlčuje, a to v tříleté obecné promlčecí době. Promlčecí lhůta počíná běžet od okamžiku, kdy právo mohlo být uplatněno poprvé, což je v daném případě v den následující po uzavření hrubě nespravedlivé dohody.

V případě, že ujednání o času plnění (splatnosti) je obsaženo v obchodních podmínkách, může se neúčinnosti takových ujednání, jsou-li pro věřitele hrubě nespravedlivá, dovolat i právnická osoba založená k ochraně malých a středních podnikatelů. Pojem malý a střední podnikatel není v zákoně vysvětlen a dosti těžko je použitelná i evropská legislativa, která s těmito pojmy pracuje.11 Souhlasit lze tak s názorem, že takové žaloby nebudou v praxi časté.12

Prodlení dlužníků ze společných závazků

Vedle závazků, kde na straně dlužnické i věřitelské vystupuje jedna osoba (tzv. jednoduché závazky), jsou časté i případy, kdy na jedné straně, popřípadě na obou stranách je více osob. V takových případech jde o závazky společné. Pokud je více osob na straně věřitelské, hovoří se o aktivní pluralitě, a pokud na straně dlužnické, o pasivní pluralitě. Aktivní i pasivní společné závazky mohou mít podobu závazků dílčích nebo závazků solidárních. U dílčích závazků je v případě dlužnické (pasivní) plurality vůči věřiteli zavázán každý z dlužníků jen v rozsahu určité části (dílu) celého dluhu a při aktivní pluralitě je každý z věřitelů společného závazku oprávněn jen k určité části (dílu) celého plnění. Jde v podstatě o samostatné závazkové vztahy, které jsou mezi společné obligace řazeny proto, že vznikly na základě téhož právního důvodu.13 O solidaritě se hovoří tehdy, jsou-li všichni společní dlužníci (pasivní solidarita) vůči věřiteli zavázáni za celý dluh. To znamená, že věřitel může žádat jeho splnění po kterémkoli z nich, a splněním celého dluhu, byť i jedním ze spoludlužníků, jejich závazky zanikají. Splní-li některý ze solidárních dlužníků dluh pouze částečně, zanikají tím závazky ostatních spoludlužníků, a to v rozsahu tohoto splnění. Částečně zaniká i dluh toho solidárního dlužníka, který splnil tolik, co činí jeho dluh, popřípadě i více, neboť, jak bylo řečeno, vůči věřiteli je každý dlužník zavázán za celek. Při aktivní solidaritě je každý ze společných věřitelů oprávněn žádat celé plnění po dlužníkovi a splnění celého dluhu jednomu z věřitelů má za následek zánik dluhu i ve vztahu k ostatním věřitelům.

Z hlediska povahy plnění lze společné závazky členit na závazky s plněním dělitelným a s plněním nedělitelným. Peněžité závazky patří mezi závazky s plněním dělitelným.

Jde-li o prodlení a důsledky prodlení dlužníků ze společných závazků, není u dílčích závazků rozdíl od toho, co bylo řečeno o závazcích jednoduchých.

Jde-li o společný závazek několika dlužníků, kteří jsou zavázáni k plnění společně a nerozdílně, stíhají důsledky prodlení každého dlužníka rovněž samostatně, tj. podle toho, kdy nastala splatnost dluhu pro každého z nich. Vyplývá to z toho, že jednotlivé solidární povinnosti jsou samostatné, ale jsou spojeny identitou předmětu závazku.14 Stejná splatnost pro všechny solidární dlužníky přichází většinou v úvahu, jde-li o dluh založený smlouvou určující čas plnění. Rozdílná splatnost pak v případech, kdy není stanoven čas plnění a splatnost dluhu závisí na výzvě věřitele; věřitel vyzve konkrétního dlužníka či dlužníky a těm nastává splatnost jejich dluhu.15 Odstoupit od smlouvy však může věřitel, jen pokud jsou v prodlení všichni solidárně zavázaní dlužníci. Pokud by odstoupil dříve, znemožňoval by dlužníkům, kteří nejsou v prodlení, splnit dluh dobrovolně. 16

IV.
Konec prodlení, zánik závazku

Prodlení dlužníka končí se zánikem závazku. Základním a nejpřirozenějším způsobem zániku závazku, jímž je naplněn hospodářský účel obligace, je jeho splnění. Závazek může rovněž zaniknout v důsledku jiných právních skutečností, ať již jde o skutečnosti, v jejichž důsledku závazek zaniká náhradním uspokojením věřitele (jako například započtením nebo zaplacením odstupného), nebo o skutečnosti způsobující zánik nesplněného závazku (např. prominutí dluhu, odstoupení od smlouvy, výpověď).

Obecně se uznává, že splnění je právním jednáním, neboť je projevem vůle způsobit zánik závazku; dlužník poskytuje plnění s úmyslem splnit dluh, věřitel přijímá plnění ke splnění dluhu. Přitom právní jednání dlužníka nemusí být vždy výslovným projevem, ale často spočívá ve faktickém jednání.17 Podle obsahu závazku jde buď o jednostranné jednání dlužníka, není-li zapotřebí součinnosti věřitele, nebo o dvoustranné jednání dlužníka a věřitele, je-li spolupůsobení třeba (k povaze tohoto jednání viz dále).

Základním principem je povinnost dlužníka plnit dluh vcelku. Tato povinnost reflektuje obecnou zásadu vyslovenou v § 1910 obč. zák., podle níž věřitel nemůže být nucen k tomu, aby přijal něco jiného, než přísluší jeho pohledávce. Plnění jen části toho, co bylo ujednáno, je plněním, které pohledávce věřitele neodpovídá. Plnění vcelku zahrnuje celý dluh, včetně příslušenství, tj. u peněžitých dluhů včetně úroků a nákladů spojených s uplatněním pohledávky (§ 513 obč. zák.).

Z hlediska kvantitativního je třeba rozlišovat plnění dílčí, opětovné a částečné. O plnění dílčí jde tehdy, pokud strany ujednají, že předmět plnění bude poskytnut postupně, po částech, a nikoliv celý najednou. Dluh je tak předem rozdělen do jednotlivých částí, typicky u peněžitých dluhů do jednotlivých splátek, a tyto části (splátky) postupně dospívají. Závazek zaniká postupně každou splátkou a splněním poslední sjednané splátky dluh zanikne úplně.

Opětovným plněním je zejména plnění opětujících se dávek, například výživné, důchod, nájem, náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti (při uznání invalidity), úroky z prodlení^18 apod. U opětovného plnění je každá dávka samostatným předmětem plnění, který má být poskytnut v určitém čase. Obsahem závazku je tedy povinnost dlužníka poskytovat po určitou dobu opětovně jednotlivé dávky (plnění), a to vždy v době určené pro každou jednotlivou dávku. Závazek poskytovat jednotlivou dávku zaniká vždy splněním konkrétní dávky. Celý závazek poskytovat opětovné plnění však nezaniká splněním, ale uplynutím doby, na niž bylo opětovné plnění sjednáno, přičemž tato doba může být určena nejen pevně stanoveným obdobím, ale i událostí, např. smrt při dávkách starobního důchodu, dosažení určitého věku při výživném apod.19

O částečné plnění jde tehdy, pokud v rozporu se smlouvou poskytne dlužník jen část toho, co má plnit. Dluh tak zaniká v rozsahu poskytnutého plnění, a pokud byla část dluhu poskytnuta v době splatnosti, dostává se dlužník se zbývající částí do prodlení.

Dlužník musí dluh splnit na svůj náklad řádně a včas (§ 1908 odst. 2 obč. zák.). Řádné plnění zahrnuje splnění dohodnutého předmětu majícího stanovené vlastnosti, splnění stanoveným způsobem a ve stanoveném místě. Určující pro posouzení uvedených hledisek je dohoda stran. Jde-li o peněžité závazky, jichž se týká tato publikace, je vhodné z hlediska včasnosti plnění zmínit úpravu občanského zákoníku týkající se plnění peněžitého dluhu prostřednictvím poskytovatele platebních služeb a pomocí poštovního poukazu.

1.
Včasnost splnění peněžitého dluhu prostřednictvím poskytovatele platebních služeb a pomocí poštovního poukazu

Podle § 1957 odst. 1 obč. zák., plní-li dlužník peněžitý dluh prostřednictvím poskytovatele platebních služeb, je dluh splněn připsáním peněžní částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele. Toto ustanovení odpovídá stále se rozšiřující praxi využívání bezhotovostních plateb, a to nejen v obchodních vztazích, ale i v ostatních občanskoprávních závazcích. Jde o zvláštní úpravu vycházející z principu donosnosti dluhu.

Ke splnění dochází jednostranným právním jednáním dlužníka – dlužník poukazuje platbu prostřednictvím peněžního ústavu, ovšem k jeho realizaci je zapotřebí součinnosti věřitele. Dlužník musí znát peněžní ústav a číslo účtu, na nějž má být platba zaslána. Proto, a rovněž s ohledem na zájmy věřitele, je tento způsob využíván především v případech, kdy je bezhotovostní platba dohodnuta stranami ať již ve smlouvě, nebo samostatným ujednáním. Věřitel nemůže být nucen, aby přijal plnění, které neodpovídá dohodnutému způsobu (§ 1910 obč. zák.). Není-li takové dohody, je třeba vycházet z § 1926 obč. zák., podle něhož volbu způsobu plnění má dlužník. Má-li tedy dlužník k dispozici potřebné údaje, může se svého závazku zhostit tímto způsobem, aniž by musel samostatně žádat věřitele o svolení. To přichází v úvahu tehdy, kdy dlužník informaci o peněžním ústavu a účtu zná z předchozí praxe či jiného jednání věřitele, např. kdy věřitel uvede číslo účtu na faktuře, kdy jsou tyto údaje publikovány na internetových stránkách věřitele nebo na jeho obchodních listinách apod. Samozřejmě, vždy je třeba respektovat princip poctivosti v soukromoprávních vztazích. Výjimečně, např. v situacích, kdy dlužník by posílal peníze ke splnění dluhu na účet věřitele, o němž ví, že s jeho dispozicí nebo výběrem z účtu jsou spojena omezení nebo náklady, a přesto záměrně svůj dluh plní na tento účet, bylo by možno uvažovat o zneužití práva ze strany dlužníka a nepřiznat jeho plnění ve smyslu § 8 obč. zák. právní účinky. Jak bylo řečeno, šlo by nejspíše o situace výjimečné, jejich posouzení záleží na konkrétních okolnostech případu.

Dluh je splněn připsáním částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele. Okamžikem splnění je tedy okamžik připsání dané částky na uvedený účet peněžního ústavu, nikoli na účet věřitele vedený tímto ústavem, což může znamenat určitý časový rozdíl. Poskytovatelem platebních služeb je osoba, která poskytuje platební služby, jak jsou vymezeny v § 3 zák. o platebním styku. Osoby, které mají oprávnění poskytovat platební služby, jsou uvedeny v § 5 zák. o platebním styku.

Dlužník, který plní dluh pomocí peněžního ústavu, určuje v pokynu pro platbu i účet věřitele, na nějž má být platba připsána. Judikatura v minulosti řešila případy, kdy dlužník v pokynu označil jiný účet, než na který věřitel platbu požadoval, nicméně platba věřiteli došla, a to na jiný než jím označený účet. Tato judikatura bude s určitou modifikací týkající se výše zmíněného okamžiku splnění aplikovatelná i za současné úpravy. Vychází z toho, že dohoda stran o plnění na účet označený v dohodě stran je dohodou o místu plnění. Proto, poukáže-li dlužník peníze na jiný účet, porušil dohodu a neplní na sjednaném místě. Ovšem pokud věřitel bez zbytečného odkladu poté, kdy mohl zjistit, že dlužník plnění poukázal na jeho účet v daném peněžním ústavu, i když jiný, než bylo dohodnuto, částku nevrátí, má se za to, že toto plnění akceptoval, a že tedy došlo ke změně místa plnění. Závazek je tedy splněn, a to k okamžiku připsání peněžní částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele (viz NS 31 Cdo 3065/2009).

Ze stejného principu je třeba vycházet i v případech, kdy se věřitel s dlužníkem dohodne, že peněžitý dluh bude splněn jinak než k jeho rukám nebo na jeho účet, např. na účet osoby, která je jeho věřitelem, a bez ohledu na takovou dohodu plnění adresované k jeho rukám nebo na jeho účet přesto přijme. Judikatura k dřívější úpravě dovodila, že věřitel v takovém případě již nemůže namítat, že dluh nebyl v rozsahu plnění, které převzal a nevrátil, splněn (NS 29 Cdo 2031/2007). Tyto závěry jsou aplikovatelné i dnes, dluh byl splněn k okamžiku připsání peněžní částky na účet věřitele.

Konečně k podobnému závěru je třeba dospět i tehdy, poskytne-li věřitel k plnění peněžitého dluhu bezhotovostním převodem dohodnutou částku v jiné měně, než bylo dohodnuto. Lze souhlasit s názorem, že dlužník, pokud tak činí, nabízí věřiteli v podstatě něco jiného, než bylo dohodnuto, že jde o dání místo splnění (datio in solutum).20 Pokud věřitel toto plnění přijme, tj. platba je poukázána na účet jeho poskytovatele platebních služeb a věřitel ji bez zbytečného odkladu neodmítne, je splněno připsáním částky na zmíněný účet a závazek zanikl.

Podle § 1957 odst. 2 obč. zák., plní-li dlužník peněžitý dluh poštovním poukazem, je dluh splněn:

1. připsáním peněžní částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele, je-li dluh plněn na účet, nebo

2. vyplacením peněžní částky věřiteli v hotovosti.

Placení poštovním poukazem je určitou kombinací bezhotovostního a hotovostního placení. Dlužník plní svůj dluh poštovním poukazem, tj. využitím poštovní služby, jejímž účelem je dodání poukázané peněžní částky, jak je tato služba upravena v zákoně č. 29/2000 Sb., o poštovních službách. Dluh je splněn buď připsáním na účet poskytovatele peněžních služeb, nebo vyplacením peněžní částky věřiteli v hotovosti. Pro případy, kdy je dluh splněn připsáním částky na účet poskytovatele peněžních služeb, platí o možnosti využít tento způsob to, co bylo uvedeno výše o placení prostřednictvím poskytovatele platebních služeb. K využitelnosti platby poštovním poukazem s výběrem hotovosti věřitelem byl publikován názor, že tento způsob plnění je použitelný, pouze je-li to dohodnuto s věřitelem nebo jej věřitel akceptuje. Důvodem je nezbytnost učinění dalších úkonů ze strany věřitele, aby částku skutečně obdržel, což s sebou nese určité časové a finanční náklady.21 Je třeba souhlasit s tím, že věřitel by neměl být vystaven nepřiměřenému úsilí a nákladům v souvislosti s plněním své pohledávky. Nicméně pokud bude peněžitý dluh splněn poštovním poukazem s hotovostním výběrem, bude patrně dost problematické pro věřitele odmítat výběr a tvrdit, že splněno nebylo. I v tomto případě platí, že pokud nebylo nic dohodnuto o způsobu plnění, volí způsob dlužník a může tak zvolit některý ze způsobů, s nímž zákon počítá, a dluh je tedy splněn k některému z uvedených okamžiků.

2.
Konec prodlení při částečném plnění

Jak bylo řečeno výše, základním principem je povinnost dlužníka plnit dluh vcelku, neboť věřitel nemůže být nucen k tomu, aby přijal něco jiného, než přísluší jeho pohledávce. Plnění jen části toho, co bylo ujednáno, je plněním, které pohledávce věřitele neodpovídá. Nicméně občanský zákoník stanoví v § 1930 odst. 2 věřiteli povinnost přijmout i částečné plnění, pokud částečné plnění neodporuje povaze závazku nebo účelu smlouvy, který alespoň musel být dlužníkovi zřejmý.

Důvodová zpráva k uvedenému ustanovení zdůvodňuje toto řešení odkazem na evropské standardy, podle nichž nelze bránit dlužníkovi, aby dluh plnil po částech, třebaže to nebylo ujednáno. Je ovšem třeba poznamenat, že toto konstatování není zcela korektní. Řada významných evropských kodexů vyslovuje zásadu opačnou, a to, že věřitel nemůže být nucen, aby přijal částečné plnění dluhu. Například francouzský Code civile stanoví v článku 1244: „Dlužník nemůže nutit věřitele, aby přijal částečné plnění dluhu, i když je dluh dělitelný.“ Podobně německý BGB stanoví v článku 266: „Dlužník není oprávněn k částečnému plnění dluhu.“ Z novějších kodexů lze připomenout i holandský občanský zákoník, který podobně v knize 6 oddílu 6 článku 29 stanoví: „Dlužník není oprávněn bez souhlasu věřitele plnit závazek po částech.“ Z evropských kodifikačních návrhů se touto otázkou výslovně zabývá jen návrh Evropského zákoníku o smlouvách zpracovaný Gandolfiho skupinou (CEC), který v článku 77 stanoví: „Věřitel může odmítnout částečné plnění, i když předmětem je plnění dělitelné, ledaže smlouva, zákon nebo zvyklosti stanoví jinak.“ Rovněž předsocialistické úpravy, které platily u nás, vycházely z principu, že věřitel není povinen přijmout placení dluhu po částech (viz § 1415 o. z. o.). Povinnost přijmout částečné plnění zavedl až tzv. střední občanský zákoník z roku 1950 a zachoval ji i předchozí občanský zákoník 1964 a obchodní zákoník.

Občanský zákoník tedy, přes opačnou zásadu převážně přijímanou v zemích kontinentální Evropy, pokračuje v tom, co zavedly úpravy přijímané v období socialismu, od nichž se jinak snaží důsledně distancovat, přičemž důvody pro setrvání na těchto úpravách prakticky neuvádí. Ve prospěch současné úpravy ovšem dlužno uvést, že přináší podstatné zmírnění dopadů povinnosti věřitele přijmout částečné plnění tím, že zakládá povinnost dlužníkovi nahradit věřiteli zvýšené náklady způsobené mu částečným plněním a výslovně konstatuje, že věřiteli částečným plněním nevzniknou jiné povinnosti. V této souvislosti je však třeba připomenout, že věřitel sice nemá žádné další povinnosti v důsledku částečného plnění, ale toto konstatování zákona jej nezbavuje povinnosti vystavit dlužníkovi kvitanci jako potvrzení o částečném splnění dluhu (§ 1949 obč. zák.). Jinak by oprávnění dlužníka částečně splnit dluh a povinnost věřitele toto částečné plnění přijmout ztrácely význam; dlužník by neměl důležitý důkaz o tom, že se v rozsahu, v němž plnil, svého závazku zprostil.

Problémy popisované výše se týkají především závazků, jejichž předmětem je jiné než peněžité plnění, poskytnutí určité věci, výsledku určité činnosti apod. U peněžitých závazků zpravidla nelze o nějakých negativních důsledcích povinnosti věřitele přijmout i částečné plnění hovořit. Plní-li dlužník pouze část dluhu, dostává se do prodlení se zbývající částí svého dluhu. Doplnit k tomu je třeba, že částečné plnění má účinky uznání zbytku dluhu, lze-li z okolností usoudit, že tímto plněním dlužník uznává i zbytek dluhu (§ 2054 obč. zák.).

Věřitel, který nepřijal oprávněně poskytnuté částečné plnění nebo neposkytl součinnost nutnou k částečnému plnění, např. nesdělil číslo účtu, je v prodlení ohledně této části plnění, což je důvodem, pro který dlužník není v této části za prodlení odpovědný (blíže k tomu viz v části druhé kapitole IV).

Ustanovení občanského zákoníku o povinnosti věřitele přijmout částečné plnění je dispozitivní. Je na stranách, jak tuto možnost svou dohodou upraví, mohou možnost částečného plnění vyloučit či nějak omezit. Pokud smlouva mlčí, uplatní se zákonná úprava.

3.
Prodlení při plnění ve splátkách

Závazek dlužníka plnit peněžitý dluh bývá často sjednán tak, že dlužník má možnost plnit ve splátkách. V takových případech jde v podstatě o dohodu o rozdělení dluhu na jednotlivé části, splátky, jejichž splatnost je předem určena a jednotlivé splátky postupně dospívají. Sjednána je tedy dvojí doba splatnosti, jednak splatnost jednotlivých splátek, jednak splatnost celého dluhu, která je určena splatností poslední splátky. To také znamená, že dohodnut je dvojí počátek a konec případného prodlení dlužníka, oba tyto okamžiky se posuzují u každé splátky zvlášť.22

Plnění ve splátkách mohou strany dohodnout nejen jako určení způsobu a času plnění dluhu dlužníka ve smlouvě, jíž mezi sebou zakládají daný závazek, ale často je ujednání o splátkách obsahem dohody stran, jíž strany upravují důsledky již nastalého prodlení dlužníka. Ujednání o splátkách pak představuje změnu závazku a nové určení splatnosti zbývajícího dluhu dlužníka. V této souvislosti je třeba řešit dvě základní otázky. Zaprvé důsledky případného prodlení dlužníka s placením některé z dohodnutých splátek, zadruhé účinky dohody o splátkách na již vzniklé prodlení dlužníka.

Jde-li o důsledky prodlení dlužníka s některou z nově ujednaných splátek, bývá často ujednána ztráta výhody splátek. O ztrátu výhody splátek jde tedy tehdy, pokud se strany dohodnou, že při nesplnění jedné splátky je věřitel oprávněn žádat celý zbytek pohledávky najednou. V takovém případě nastává splatnost celé pohledávky, tj. ztráta výhody splátek, pokud dlužník včas nesplní jednu splátku a věřitel své právo žádat splnění celé pohledávky uplatní, tj. vyzve dlužníka ke splnění celého dluhu. Občanský zákoník s tímto důsledkem počítá v § 1931, kde stanoví, že bylo-li ujednáno plnění ve splátkách a nesplnil-li dlužník některou splátku, má věřitel právo na vyrovnání celé pohledávky, pokud si to strany ujednaly. Toto právo může věřitel uplatnit nejpozději do splatnosti nejblíže příští splátky.

Z tohoto ustanovení vyplývá několik důsledků. Především nejen samotné plnění ve splátkách, ale i ztráta výhody splátek musí být zvlášť ujednány. Bez takové dohody ke splatnosti celého dluhu při prodlení s jednou splátkou nedochází. Výzva k zaplacení celé pohledávky je jednostranným právním jednáním věřitele adresovaným dlužníkovi. Působí vůči dlužníkovi od okamžiku, kdy mu dojde. Tento okamžik je tedy okamžikem nové splatnosti celého zbývajícího dluhu, při jeho nedodržení se dlužník dostává do prodlení s jejím plněním.

Forma této výzvy není občanským zákoníkem stanovena. Jak bylo řečeno, jde o jednostranné právní jednání věřitele adresované dlužníkovi, s nímž počítá dohoda stran o plnění ve splátkách. Účinkem tohoto právního jednání je (v souladu s dohodou stran) změna splatnosti dluhu, jejím doručením dlužníkovi nastává splatnost celého dluhu. Lze tedy souhlasit s názorem, že v důsledku výzvy dochází ke změně závazku, a proto by pro formu výzvy měla být respektována úprava týkající se formy změny právního jednání, jak je upravena v § 564 obč. zák.23 To znamená, že v případech, kdy dluh je založen smlouvou, pro niž vyžaduje zákon písemnou formu (např. smluvní dispozice s nemovitostmi, dluh z licenční smlouvy, ze smlouvy o nájmu bytu), musí být i výzva ke splacení celého dluhu učiněna písemně. Je-li písemná forma smlouvy založena jen dohodou stran (např. kupní smlouva, smlouva o dílo), musí být výzva písemná jen tehdy, pokud písemnou formu vyžaduje dohoda stran i pro změny smlouvy. Ve všech ostatních případech může být výzva učiněna i v jiné formě, např. ústně či telefonicky.

Věřitel může dlužníka vyzvat i podáním žaloby k soudu, nebo má-li vykonatelné rozhodnutí povolující splátky pod ztrátou lhůt, podá návrh na nařízení výkonu rozhodnutí; i v těchto případech působí výzva vůči dlužníkovi od okamžiku, kdy mu jsou žaloba či návrh na nařízení výkonu rozhodnutí doručeny.24 Jak konstatuje judikatura, splatnost celé pohledávky v důsledku ztráty výhody splátek nastává až tehdy, kdy věřitel požádá dlužníka o její zaplacení z důvodu prodlení se zaplacením splátky (splátek). Není významné, kdy věřitel mohl dlužníka z důvodu jeho prodlení se splátkami o zaplacení celé pohledávky nejdříve požádat, ale zda a kdy se rozhodl svého oprávnění využít a zda, popřípadě kdy ho tedy o zaplacení celé pohledávky skutečně požádal (NS 21 Cdo 426/2005).

Podle citovaného ustanovení může věřitel své právo na zaplacení celého dluhu uplatnit pouze do splatnosti nejbližší další splátky. Pokud věřitel dlužníka v uvedené lhůtě nevyzve a dlužník příští splátku včas zaplatí, může věřitel vymáhat jen nezaplacenou splátku. Výraz „do splatnosti nejbližší splátky“ nejspíše znamená, že oprávnění věřitele podle tohoto ustanovení zahrnuje i případy, kdy výzva věřitele dojde dlužníkovi v den splatnosti další splátky. Je ovšem třeba upozornit, že v souvislosti s totožnou dikcí § 565 zák. č. 40/1964 Sb. byl publikován názor, že žádost věřitele o zaplacení celé pohledávky musí dojít dlužníkovi nejpozději v den před touto splatností a dojde-li později, již nemá žádné právní účinky.25 Judikatura zatím k této otázce neexistuje. Nicméně lze vycházet z toho, že i poslední den splatnosti splátky je dlužník v prodlení, což již judikatura konstatovala (NS 33 Cdo 1450/2008). Věřitel by tedy měl mít možnost po celou dobu prodlení využít svého práva vyzvat dlužníka ke splacení celého dluhu, tj. výzvu doručit dlužníkovi i v poslední den prodlení, jímž je den splatnosti dané splátky.

Věřitel může svého práva učinit splatným celý dluh najednou využít kdykoli při nezaplacení každé další splátky. Pokud dlužník včas po výzvě věřitele celý dluh nesplní, dostává se do prodlení s plněním celého dluhu.

Vše, co bylo uvedeno výše, přichází v úvahu, je-li ztráta výhody splátek z dohody stran zřetelná. Není tomu tak vždy. V rozsudku NS 33 Odo 1630/2005 posuzoval Nejvyšší soud ujednání stran v kupní smlouvě, podle něhož se dlužník zavázal zaplatit kupní cenu tak, že při podpisu kupní smlouvy složí určitou částku a dále bude cenu splácet po dobu 9 měsíců po dalších částkách měsíčně splatných k prvému dni v měsíci. Dále bylo ujednáno, že „při prodlení platby splátky kupní ceny delším než 20 kalendářních dnů se dnem následujícím po uplynutí této lhůty stává splatnou celá zbývající část kupní ceny“. Nejvyšší soud ve shodě s odvolacím soudem konstatoval, že strany sice sjednaly plnění kupní ceny ve splátkách, ovšem pro případ, že některá z těchto splátek nebude zaplacena ve sjednané lhůtě, nedohodly pouhou ztrátu výhody splátek, ale určily konkrétně, že zbývající část kupní ceny se stane splatnou v určitý den. Věřitel tak byl podle smlouvy oprávněn žádat celý zbytek dluhu (zůstatek kupní ceny) poprvé dne, který následoval po dni, který smluvní strany určily za okamžik splatnosti celého zůstatku kupní ceny, a od toho dne se také odvíjelo promlčení práva věřitele žádat doplacení zůstatku kupní ceny. Nepřicházela tedy v úvahu výzva věřitele, kterou by mohl učinit kdykoli po uplynutí splatnosti některé ze splátek podle citovaného ustanovení občanského zákoníku, s níž by byl spojen i počátek promlčecí lhůty.

Splátky mohou být povoleny i rozhodnutím soudu. Soud může v odůvodněných případech uložit dlužníkovi, který je v prodlení, zaplatit dluh ve splátkách, určit výši splátek a podmínky splatnosti. Rozhodnutí soudu ovšem nic nemění na prodlení dlužníka a na původní splatnosti dluhu. Jde o deklaratorní rozhodnutí jako většina rozhodnutí v majetkových sporech, které původní vztah nijak nemění. Stanoví pouze lhůtu k plnění, po jejímž uplynutí se rozhodnutí stává vykonatelným.26 Neuplatní se tedy ztráta výhody splátek podle § 1931 obč. zák. a toto ustanovení nelze použít ani analogicky.27

Důsledky již nastalého prodlení dlužníka je třeba mít na paměti nejen v souvislosti s rozhodnutím soudu o případném uložení povinnosti platit dluh ve splátkách, ale i při sjednávání dohody o tomto způsobu úpravy času plnění. Pokud strany mění sjednaný čas plnění na rozložení dluhu a určené splátky ještě předtím, než původně sjednaný termín uplynul, mění se závazek podle nového ujednání a dlužník samozřejmě má jen povinnost plnit v nově určených splátkách či podle jiné nové dohody. Častější jsou však případy, kdy, jak bylo řečeno, sjednáním splátek strany regulují vzájemné vztahy, jichž se dotklo již nastalé prodlení dlužníka. Pokud dlužník nezaplatil dluh v určenou dobu splatnosti, dostal se do prodlení. Prodlení nastává objektivně, samotným faktem nesplnění v určenou dobu. Tímto dnem také nastávají důsledky prodlení spočívající ve vzniku nových odpovědnostních povinností, vzniká např. povinnost platit úroky z prodlení, hradit způsobenou škodu, platit dohodnutou smluvní pokutu atd. Hodlají-li strany dohodou řešit i důsledky nastalého prodlení, musí jejich dohoda výslovně i tyto důsledky zahrnout. Nejvyšší soud řešil případ, kdy strany poté, co se dlužník dostal do prodlení s placením dluhu, dohodly, že dluh bude plněn ve třech rovnoměrných následných měsíčních splátkách s tím, že „věřitel nebude požadovat penále“. Dlužník zaplatil včas jen první splátku a spor vznikl o to, zda uvedenou dohodou byly zrušeny důsledky prodlení, tj. zrušena povinnost platit „penále“, a tedy odsunuta splatnost dluhu na jednotlivé splátky, anebo zda se tato dohoda nastalého prodlení nedotkla. Odvolací soud uvedenou dohodu stran vyložil tak, že strany dohodly jen splátkový kalendář s tím, že v případě jeho dodržení nebude věřitel účtovat „penále“ za prodlení s původní dobou splatnosti. Nešlo tedy podle odvolacího soudu o to, že by dohoda stran úplně rušila povinnost platit zmíněné „penále“ tím, že byly dohodnuty splátky. Nejvyšší soud rozhodnutí odvolacího soudu vytkl, že se nedostatečně zabýval tím, co strany zamýšlely formulací „věřitel nebude požadovat penále“ v souvislosti se stanovením splátek, a nezjišťoval pomocí stanovených výkladových pravidel, zda vůle stran nesměřovala právě k úplnému odstranění důsledků prodlení s dodržením původní splatnosti (NS 32 Odo 860/2005). Problém byl tedy v jasnosti a srozumitelnosti dohody stran o splátkovém kalendáři.

Závěrem k této problematice je třeba poznamenat, že § 1931 obč. zák. je dispozitivní. Je na stranách, jak si dohodnou nejen rozvržení plnění na jednotlivé splátky, ale také jaké budou důsledky prodlení se splacením jedné či více splátek. Výše popisované příklady to dokumentují.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prodlení s plněním peněžitého dluhu a jeho následky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.