Vzor citace: ŠIŠKOVÁ, N. Lidskoprávní mechanismy na úrovni EU a otázky související. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, s. 316.

Recenzenti:

prof. JUDr. Jiří Malenovský, CSc.

doc. JUDr. Juraj Jankuv, Ph.D.

© doc. et. doc. JUDr. Naděžda Šišková, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7598-623-8 (váz.)

ISBN 978-80-7676-008-0 (e-pub)

Tato kniha vychází s podporou programu ERASMUS+ Evropské unie.

Dílo je výstupem z výzkumu realizovaného v rámci grantového projektu

č. 611293-EPP-1-2019-1-CZEPPJMO-Network s názvem

„The EU and Challenges of Modern Society“ poskytnutého Evropskou

výkonnou agenturou pro vzdělávání a kulturu (EACEA).

Chci vyjádřit srdečný dík dvoum bývalým generálním advokátům – Francisu Jacobsovi a Miguelu Poiares Madurovi – za podnětné diskuse a cenné poznatky, jež jsem získala během našich četných osobních setkání.

Poděkování rovněž patří řediteli Agentury EU pro základní práva ve Vídni Michaelu O’Flaherty za jeho vstřícnost a poskytnuté materiály, kterých se mi dostalo během mého výzkumného pobytu v této agentuře.

S láskou věnováno památce mých rodičů

Obsah

Předmluva recenzenta

Předmluva autorky

Část I Úvod do problematiky

1. kapitolaZákladní práva v intencích práva Evropské unie

1.1 Pojem a atributy lidských práv

1.2 Odlišení jednotlivých termínů

1.3 Třídění a generace lidských práv a jejich promítnutí do systému práva EU

2. kapitolaFormální základy evropského unijního práva lidských práv

2.1 Povaha Evropské unie a evropského unijního práva s ohledem na postavení jednotlivce

2.2 Cesty prosazování práv jednotlivce v intencích acquis communautaire

2.3 Retrospektivní pohled na vývoj ochrany lidských práv v ES/EU

2.4 Stávající prameny lidských práv v EU.Základní pilíře, o které se regulace lidských práv v EU opírá

2.5 Článek 6 SEU z hlediska vymezení klíčových pramenů lidských práv v EU a mechanismů jejich ochrany

Část II. Mechanismus Listiny základních práv EU

3. kapitolaListina základních práv Evropské unie a její specifika

3.1 Předpoklady vzniku prvního uceleného katalogu lidských práv EU

3.2 Listina a její právní status

3.3 Obsah a struktura Listiny

3.4 Specifika Listiny z hlediska věcné působnosti v intencích Lisabonské smlouvy

3.5 Závěry

4. kapitolaOmezení působnosti Listiny a problémy soudní vymahatelnosti její ustanovení

4.1 Listina a Explanations

4.2 Horizontální ustanovení a omezení v Listině

4.2.1 Horizontální ustanovení Listiny v judikatuře Soudního dvora

4.3 Listina základních práv EU a Protokol č. 30 k Lisabonské smlouvě

4.3.1 Specifické důvody pro přistoupení k Protokolu č. 30 a odlišná motivace jednotlivých států

4.3.2 Protokol č. 30 ve vztahu k České republice

4.3.3 Obsah Protokolu z hlediska věcné působnosti

4.3.4 Povaha Protokolu č. 30 a jeho účinky

4.4 Otázky soudního vymáhání práv chráněných Listinou

4.4.1 Listina a eventuální cesty soudní kontroly – retrospektivní ohlédnutí za diskutovanými návrhy a jejich zhodnocení

4.4.2 Prosazování práv chráněných Listinou na základě lisabonského konceptu

4.5 Závěry

Část III. Lidská práva jako nedílná součást mechanismů na ochranu společných evropských hodnot a právního státu

Lidská práva jako nedílná součást mechanismů na ochranu společných hodnot

5. kapitolaČlánek 2 SEU a jeho význam. Evropský unijní koncept právního státu

5.1 Článek 2 SEU a jeho význam

5.2 Evropský unijní koncept právního státu

6. kapitolaStávající právní nástroje EU k posílení právního státu

6.1 Stávající právní nástroje EU k posílení právního státu – přehled

6.2 Řízení o porušení povinnosti

6.3 Politická procedura na základě čl. 7 SEU

6.3.1 Jednotlivé mechanismy v rámci článku 7 SEU

6.4 Nový postup EU pro posílení právního státu

6.5 Závěry – ochrana lidských práv v rámci společných evropských hodnot a efektivita právních nástrojů de lege lata a de lege ferenda

Část IV. Ochrana lidských práv na základě konstantní judikatury Soudního dvora EU

7. kapitola Konstantní judikatura Soudního dvora EU a obecné zásady právní

7.1 Vývoj doktríny základních práv v judikatuře SDEU

7.2 Pojem, zdroje inspirace a postavení základních práv v case-law SDEU

7.2.1 Pojem obecných zásad právních v kontextu case-law SDEU

7.3 Základní práva jako obecná zásada právní na základě judikatury SDEU

7.4 Jednotlivá práva lidskoprávní povahy v intencích case-law SDEU

7.5 Závěry

8. kapitolaCase-law Lucemburského soudu a jeho vztah k judikatuře jiných soudů a aktů mezinárodních organizací

8.1 Case-law Lucemburského soudu a Štrasburského soudu: rozpory nebo vzájemné doplňování?

8.2 Vztah mezi judikaturou SDEU na poli lidských práv a praxí ústavních soudů členských států. „Solange saga“

8.3 Judikatura Lucemburského soudu na poli lidských práv a akty mezinárodních organizací

8.3.1 Případ Bosphorus a ekvivalentní ochrana

8.3.2 „Kadi saga“ – první rozsudky

8.3.3 „Kadi saga“ – další rozsudky

8.4 Závěry

Část V. Mechanismus Evropské úmluvy lidských práv

9. kapitolaOchrana lidských práv v rámci mechanismu Evropské úmluvy

9.1 Geneze Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod

9.2 Působnost Evropské úmluvy o ochraně lidských práv

9.2.1 Územní působnost EÚLP

9.2.2 Osobní působnost EÚLP

9.2.3 Časová působnost EÚLP

9.2.4 Věcná působnost EÚLP

9.3 Katalog lidských práv chráněných Úmluvou

10. kapitolaŠtrasburský kontrolní mechanismus dodržování lidských práv

10.1 Štrasburský kontrolní mechanismus dodržování lidských práv a jeho struktura

10.2 Výkon rozsudku Soudu pro lidská práva a dohled nad ním ze strany Výboru ministrů

10.2.1 Obsah rozsudku Soudu pro lidská práva

10.2.2 Vnitrostátní prostředky nápravy

10.2.3 Procedura dohledu ze strany Výboru ministrů

10.3 „Reforma reformy“ aneb modifikace kontrolního mechanismu Úmluvy na základě Protokolů č. 14, č. 15 a č. 16

10.3.1 Důvody změn a základní prvky reformy v intencích Protokolu č. 14

10.3.2 Změny na základě Revidujícího protokolu č. 15

10.3.3 Dodatkový protokol č. 16 a jeho obsah

10.4 Závěry ve vztahu k nástrojům pro uskutečnění „reformy reformy“ v intencích Protokolů č. 14, č. 15 a č. 16

Část VI. Problematika možného přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ve světle aktuálního vývoje

Problematika možného přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě lidských práv

11. kapitolaPosudek C-2/94 Evropského soudního dvora ze dne 28. 3. 1996 „Přistoupení Společenství k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod“

11.1 Posudek C-2/94 Evropského soudního dvora ze dne 28. 3. 1996 „Přistoupení Společenství k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod“– cesta k němu a jeho obsah

11.1.1 Skutkový děj a průběh řízení

11.1.2 Závěry Soudu

11.2 Význam Posudku C-2/94 pro vývoj doktríny lidských práv v EU

11.3 Důvody pro a proti přistoupení a s tím spojené problémy

11.3.1 Argumenty pro přistoupení EU ke Konvenci

11.3.2 Právní a jiné problémy, které doprovázejí přistoupení jak na straně Unie, tak i na straně mechanismu Úmluvy

12. kapitolaPosudek C-2/13 Soudního dvora ze dne 18. 12. 2014 „Přistoupení EU k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod“

12.1 Právní předpoklady pro přistoupení aneb minimalistická cesta k Posudku

12.1.1 Relevantní řešení na úrovni nadnárodních entit

12.1.2 Právní řešení na straně acquis Úmluvy

12.1.3 Průběh příprav a vyjednávání

12.2 Obsah Posudku C-2/13 a argumentace Soudního dvora

12.3 Ohlasy na Posudek a odborná polemika

12.4 Závěry a perspektivy budoucího vývoje

Část VII. Vybrané evropské instrumenty ochrany sociálních a hospodářských práv

13. kapitolaOchrana sociálních a hospodářských práv v rámci instrumentů Rady Evropy

13.1 Postavení a úloha sociálních a hospodářských práv

13.2 Evropská sociální charta a Revidovaná Evropská sociální charta

14. kapitolaNástroje ochrany sociálních a hospodářských práv na úrovni EU (I) –Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků

14.1 Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků

14.2 Relace mezi Evropskou sociální chartou a Chartou Společenství základních sociálních práv pracovníků

15. kapitolaNástroje ochrany sociálních a hospodářských práv na úrovni EU (II) –Evropský pilíř sociálních práv (EPSP)

15.1 Retrospektivní ohlédnutí za iniciativami, jež předcházely přijetí EPSP

15.2 Struktura EPSP

15.3 EPSP z hlediska věcné, teritoriální a osobní působnosti

15.4 Povaha a účinky EPSP

15.5 Závěry

Závěr: shrnutí a budoucí perspektivy

Summary

Naděžda ŠiškováThe Human Rights Mechanisms at the Level of the EU and the Related Questions

Prameny:

Rejstřík

Předmluva recenzenta

Předkládaná vědecká monografie se věnuje problematice lidskoprávních mechanismů v rámci práva Evropské unie a souvisejícím otázkám. Zpracování monografie tohoto zaměření z pohledu české a slovenské vědy práva Evropské unie i vědy mezinárodního práva veřejného je nesmírně užitečné a důležité s ohledem na skutečnost, že právní úprava v této oblasti je mimořádně složitá. Autorka se dané problematice dlouhodobě a s úspěchem věnuje a v předkládané monografii navazuje na svá vlastní, úspěšně publikovaná a vědeckou komunitou pozitivně akceptovaná vědecká díla, studie a články a na rychle se rozvíjející českou, slovenskou a další zahraniční vědeckou a odbornou literaturu v této oblasti. Zmiňovaný mnohaletý výzkum poskytl autorce příležitost dlouhodobě sledovat pozvolný a různorodý vývoj v lidskoprávní oblasti na úrovni EU, analyzovat ho, předvídat budoucí trendy a přistupovat k této problematice z větší a hlubší perspektivy, což jí umožnilo dospět k velmi kvalitním zobecňujícím závěrům a návrhům de lege ferenda reflektovaným v dané knize. Právě komplexní uchopení problematiky v rámci různých instrumentů a mechanismů a rovněž ojedinělý a originální koncept zpracování této látky tvoří jednu z nezpochybnitelných předností předkládané monografie.

Úvod autorky přibližuje hlavní cíl práce a použité metodologické postupy. Hlavní cíl navazuje na skutečnost, že Evropská unie na začátku nového tisíciletí na poli lidských práv uskutečnila pozoruhodný pokrok, včetně přijetí prvního uceleného katalogu lidských práv evropského unijního standardu a získaní jím závazného charakteru v návaznosti na ustanovení Lisabonské smlouvy. Tato smlouva významně urychlila dosavadní vývoj a zejména ovlivnila oblast lidských práv ve vícero směrech. Po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost, jak správně uvádí autorka, lze mluvit o ochraně lidských práv na úrovni EU v rámci několika systémů, a dokonce i dalších instrumentů typu soft-law. V návaznosti na uvedené je hlavním cílem monografie obsah uvedených systémů, jejich rozbor a zhodnocení z hlediska efektivity, se zvláštním důrazem na zjištění toho, zda všechna deklarovaná a chráněná práva v rámci práva EU jsou skutečně reálně dosažitelná a mohou být jednotlivci prosazována. Tomuto cíli autorka přizpůsobuje i strukturu své práce.

V části I. s názvem „Úvod do problematiky“ autorka věnuje pozornost problematice základních práv v intencích práva Evropské unie z  hlediska pojmu a atributů lidských práv, odlišení jednotlivých pojmů, třídění a generaci lidských práv a jejich promítnutí do systému práva Evropské unie, stejně jako tematice formálních základů evropského unijního práva lidských práv. Tuto problematiku autorka analyzuje z hlediska povahy Evropské unii a evropského unijního práva lidských práv z ohledem na postavení jednotlivce, ze zorného úhlu prosazování práv jednotlivce v intencích acquis communautaire, prizmatem retrospektivního pohledu na vývoj ochrany lidských práv v ES/EU, v kontextu existujících pramenů lidských práv v EU a v návaznosti na znění článku 6 Smlouvy o Evropské unii, který je významný z hlediska vymezení klíčových pramenů lidských práv v EU a mechanismů jejich ochrany. V rámci této části monografie zvlášť oceňuji pasáže věnované novým, respektivě moderním právům vyplývajícím z použití moderních technologií. Právní problémy, jež v souvislosti s dynamickým nástupem těchto fenoménů dnešní doby vznikají a na které poukazuje Naděžda Šišková ve svém díle, nepochybně vyžadují urgentní pozornost právní vědy, přičemž se jedná z hlediska teorie lidských práv o téměř neprobádanou oblast.

Část II. monografie, jež se nazývá „Mechanismus Listiny základních práv EU“, je věnována prvnímu ucelenému katalogu lidských práv na úrovni EU. Tato část nejen podrobně analyzuje obsah a strukturu Listiny, ale rovněž přibližuje její specifika, předpoklady jejího vzniku, zvláštnosti její aplikace a určité limity v jejím použití včetně problémů, které se týkají soudního vymáhání jejích ustanovení. Hodnotné zpracování otázek spojených s dopady omezení přinesených Lisabonskou smlouvou na postavení individua, včetně Vysvětlení vztahujících se k Listině, účinků horizontálních ustanovení a Protokolu č. 30, zasluhuje výrazného ocenění.

V části III. monografie s názvem „Lidská práva jako nedílná součást mechanismů na ochranu společných evropských hodnot a právního státu“ autorka podrobně analyzuje lidskoprávní rozměr článku 2 Smlouvy o Evropské unii a jeho význam pro právo EU. Autorka rovněž rozebírá evropský unijní koncept právního státu, právní nástroje EU k posílení právního státu, řízení pro porušení povinnosti před Soudním dvorem EU, politickou proceduru na základě článku 7 SEU, nový postup EU pro posílení právního státu a poskytuje vlastní pohledy na ochranu lidských práv v rámci analyzovaného mechanismu společných evropských hodnot a efektivity právních nástrojů de lege lata a de lege ferenda. Závěry autorky v rámci této části přinášejí nové pohledy na tuto problematiku. Zvlášť je nutno ocenit komentář autorky k článku 2 Smlouvy EU uskutečněný prizmatem lidských práv, rozpracování evropského unijního konceptu právního státu či zhodnocení nového postupu EU k posílení právního státu.

Část IV. pojmenována „Ochrana lidských práv na základě konstantní judikatury Soudního dvora EU“ je věnována průkopnickým počinům tohoto judiciálního orgánu na poli lidskoprávním, včetně přiblížení klíčových judikátů a obecných zásad právních. Tato část se rovněž věnuje case-law Lucemburského soudu a jeho vztahu k judikatuře jiných mezinárodních soudů a aktů jiných mezinárodních organizací. Obsah této části je z vědeckého hlediska mimořádně hodnotný zejména analýzou vztahů judikatury Soudního dvora Evropské unie v oblasti ochrany lidských práv a relevantní judikatury jiných mezinárodních soudů a aktů mezinárodních organizací.

V části V., jež nese označení „Mechanismus Evropské úmluvy lidských práv“, se autorka soustřeďuje a podrobně rozebírá ochranu lidských práv v rámci postupů předvídaných Úmluvou na ochranu lidských práv a základních svobod (1950) Rady Evropy. Analyzuje genezi vývoje tohoto klíčového instrumentu lidskoprávní regulace v evropském regiónu, jeho působnost, katalog lidských práv chráněných Úmluvou, kontrolní mechanismus dodržovaní EÚLP, otázky dohledu nad výkonem rozsudků ze strany Výboru ministrů Rady Evropy a rozebírá obsah rozsudků Evropského soudu pro lidská práva. Zvlášť oceňuji kritické zhodnocení posledních změn v mechanismu Úmluvy přinesených na základě Protokolů č. 14, č. 15 a č. 16. I přestože z formálního hlediska se nejedná o pramen evropského unijního práva, nicméně zařazení této části do knihy a analýza mechanismu ochrany lidských práv podle EÚLP je velice cenná z hlediska zvláštního významu a četných odkazů na tuto Úmluvu v rámci práva EU. Autorka to výslovně ošetřila i v rámci názvu, kdy přidala dovětek „a otázky související“. Navíc uvedený výklad zcela logicky navazuje i na další části, a především na následující kapitoly v části VI. Zařazení otázek ve vztahu k EÚLP rovněž umožnilo autorce provést komparaci a zdůraznit odlišnosti v konceptu lidskoprávní regulace na úrovní Listiny základních práv EU a v rámci Evropské úmluvy.

Část VI. monografie pojmenovaná „Problematika možného přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě na ochranu lidských práv a základních svobod ve světle aktuálního vývoje“, jak již bylo poukázáno, navazuje na předchozí část a poskytuje podrobný pohled na dosavadní vývoj a realizované pokusy o přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, zejména v duchu Posudku 2/94 Soudního dvora EU ze dne 28. 3. 1996 a Posudku C-2/13 SDEU ze dne 18. 12. 2014. Obsáhlé komentáře autorky k těmto posudkům mají významnou vědeckou hodnotu a závěry na konci knihy naznačují možné budoucí směry vývoje.

V části VII. s názvem „Vybrané instrumenty ochrany sociálních a hospodářských práv“ autorka věnuje detailní pozornost problematice určitých nástrojů ochrany sociálních a hospodářských práv v duchu Evropské sociální charty Rady Evropy, revidované Evropské sociální charty, Charty Společenství základních sociálních práv pracovníků a jejich vzájemnému poměru. Autorka v této části věnuje pozornost i Evropskému pilíři sociálních práv (EPSP) – politické deklaraci vyhlášené třemi vrcholnými politickými institucemi EU – Evropským parlamentem, Radou a Komisí dne 17. 11. 2017 během konání tzv. sociálního summitu v Göteborgu. Analýza uskutečněná v monografii a komparace uvedených dokumentů Rady Evropy a Evropské unie je důležitá nejen z hlediska praktické aplikace, ale rovněž naznačuje budoucí trendy a směry, kam ochrana sociálních a hospodářských práv na úrovní EU se bude ubírat, včetně nastínění budoucích možných právních problémů.

V závěru publikace autorka sumarizuje některé nejdůležitější myšlenky a závěry, ke kterým dospěla v jednotlivých částech monografie. Toto shrnutí je mimořádně přesvědčivé a tvoří de facto zkrácenou koherentní studii k této problematice.

K nepochybným přednostem monografie patří nejenom její obsah, ale také její mimořádně zdařilá forma a hodnotné literární zpracování. Každá část práce je opatřená vlastními závěry, jež obsahují úvahy autorky a návrhy de lege ferenda, jejichž syntéza je pak uvedená v závěrečných konkluzích autorky na konci knihy. Jasný a srozumitelný jazyk, přesvědčivá argumentace, elegantní literární sloh, lehkost a plynulost ve výkladu (i když se jedná o vědecký text) tvoří tuto monografii výjimečnou.

Lze tedy shrnout, že monografie doc. et doc. JUDr. Naděžda Šiškové, Ph.D., „Lidskoprávní mechanismy na úrovni EU a otázky související“ je z obsahového hlediska zpracována se znalosti věci, přináší hlubokou a kvalitní sondu do uvedené problematiky, včetně nových dosud nepublikovaných vědeckých poznatků, a její jazyk a argumentace má požadovanou vědeckou úroveň. Vydání této monografie je nepochybně pozitivním krokem směrem k dalšímu rozvoji vědeckého zkoumání v této oblasti. Monografie výrazně přispěje rovněž i ke zvyšování kvality vysokoškolské přípravy ve studijním programu Právo jako cenný zdroj zpracování různých druhů závěrečných prací na právnických fakultách v České a v Slovenské republice. Dílo jako celek považuju za mimořádně přínosné, obohacující českou a slovenskou vědeckou a odbornou literaturu v dané oblasti.

Trnava 10. ledna 2021doc. JUDr. Juraj Jankuv, Ph.D.

Právnická fakulta Trnavské univerzity

Předmluva autorky

Evropská unie na začátku nového tisíciletí uskutečnila na poli lidských práv pozoruhodný pokrok, včetně přijetí prvního uceleného katalogu lidských práv evropského unijního standardu. Lisabonská smlouva nejen významně podnítila dosavadní vývoj, ale také interferovala do oblasti lidských práv hned v několika směrech. Po vstupu Reformní smlouvy v platnost lze mluvit o ochraně lidských práv v rámci několika základních systémů, a dokonce i o dalších nástrojích typu soft-law.

Hodnocení uvedených systémů nicméně vyžaduje jejich prozkoumání prizmatem efektivity, a v jeho rámci zjištění, zda všechna deklarovaná a chráněná práva jsou skutečně reálně dosažitelná a zda mohou být jednotlivcem prosazována?

Na následujících stránkách přiblížím to, že mechanismus Listiny základních práv EU, jež má v sobě obrovský potenciál stát se nejpokrokovějším mezinárodním katalogem lidských práv, je v současné době limitován řadou faktorů (především „pokulhává“ v oblasti kontrolních mechanismů). Aby uvedený systém se stal skutečně efektivním, vyžaduje řadu modifikací, které podrobím analýze.

Mechanismus ochrany společných evropských hodnot, včetně dodržování lidských práv a zásad právního státu, počítá s řadou různorodých právních nástrojů, jejichž analýze budu věnovat podstatnou část této práce. Význam zmiňovaných nástrojů pro zajištění harmonického fungování prostoru svobody, bezpečnosti a práva a rovněž efektivita uvedených instrumentů jsou právě v tuto chvíli podrobovány „zatěžkávacím zkouškám“ v podobě řady řízení, jež jsou vedena proti některým členským státům Unie. Budoucí „osudy“ těchto mechanismů se proto budou nutně odvíjet i od reflexe jednotlivých případů z praxe, o kterých se v knize také zmíním.

Očekávané přistoupení EU k systému Evropské úmluvy na ochranu lidských práv a základních svobod, jež bylo deklarováno Lisabonskou smlouvou, mělo významně posílit protekci práv individua v evropském unijním prostoru v případě aktů acquis communautaire a zajistit jejich vnější kontrolu na poli lidských práv ze strany Štrasburského soudu. Přistoupení mělo tvořit nejen bezprecedentní krok (poprvé měl přistoupit k Úmluvě jiný subjekt nežli stát), ale z hlediska právního i velice „riskantní operaci“, která vyžaduje řadu radikálních změn jak na straně acquis communautaire, tak i acquis Úmluvy. Ačkoliv k realizaci tohoto kroku nedošlo s ohledem na záporné stanovisko Soudního dvora EU (Posudek C-2/13), nicméně přiblížení argumentace Soudu a dalších relevantních skutečností, čemuž se věnuji ve dvou kapitolách, je podstatné jak pro pochopení mechanismu Úmluvy, tak i pro specifika fungování nadnárodní organizace a jejich orgánů a zajištění v jejich rámci ochrany lidských práv.

Dalším důležitým prostředkem ochrany práv jednotlivce je judikatura Lucemburského soudu v příslušné oblasti. Její existence hraje klíčovou úlohu nejen v rámci nalézání a artikulaci jednotlivých práv a formování soudní doktríny základních práv. Uvedený mechanismus ochrany překvapivě nabývá na významu i po přijetí „psaného“ katalogu lidských práv evropského unijního standardu. Například v případě pochybnosti, co se týče výkladu Listiny základních práv EU a zejména její účinků s ohledem na Protokol č. 30, má konstantní judikatura Soudního dvora rozhodující význam.

V rámci systémů soft-law budou podrobeny analýze relevantní instrumenty sociálních a hospodářských práv.

Lidská práva jsou velice významným tématem, a dokonce lze tvrdit, že vyspělost lidské společnosti je poměřována lidskými právy. Jejich dodržování a respektování determinuje skutečnou úroveň demokratizace společnosti, právní stát a blaho jednotlivce. Lidská práva mají mnoho dimenzí, a jsou proto předmětem zkoumání různých vědních disciplín.

Předkládaná studie se věnuje zkoumání této problematiky primárně z pozic práva Evropské unie, přičemž lidská práva již mají v současné době svou výraznou unijní dimenzi, která se vyznačuje svým vlastním specifickým konceptem ochrany na úrovni EU.

I přes snahu o komplexní zpracování tohoto tématu, publikace neaspiruje na to stát se „všezahrnujícím opusem“ přibližujícím veškerou relevantní právní úpravu na úrovní EU a příslušnou judikaturu soudů. To by z objektivních důvodů nebylo ani možné.

Zejména, pokud se case-law Lucemburského soudu týče, jež je velice rozsáhlý, analýza se soustředila na nejdůležitější judikáty, které tvoří svým způsobem „milníky“ ve vývoji soudní doktriny základních práv. Řada kauz posloužila rovněž jako názorné příklady, jež ilustrují a dokládají specifika ve fungování jednotlivých nástrojů EU na poli lidskoprávním.

V případě přiblížení (velmi stručného) relevantní judikatury ústavních soudů členských států autorka si byla vědomá toho, že se jedná o oblast výzkumu určenou především pro vědu ústavního práva. V rámci této publikace se jednalo spíš o to ukázat, na jaké problémy naráží evropský unijní koncept ochrany lidských práv při jeho použití na vnitrostátní úrovni, kde dochází ke kolizím a „třecím plochám“ v přístupech Lucemburského soudu a orgánů ochrany ústavnosti členských států, z čeho to pramení a v rámci jakých otázek lze s velkou pravděpodobnosti očekávat kolizi i pro futuro.

Zároveň se dbalo na vyváženost celého textu tak, aby určité kapitoly nebyly předimenzované na úkor jiných částí. Z tohoto důvodu například byl omezen výklad v rámci kapitoly o možném přistoupení EU k Úmluvě lidských práv, přestože této otázce na stránkách odborného tisku byla věnovaná značná pozornost.

Koncepční a metodologické postupy této práce se opírají o široce použitou analytickou metodu. Deduktivní a induktivní metoda, jež byly rovněž použity, umožnily postupovat od obecných hypotéz k jejich specifickým manifestacím v určitých oblastech a opačně. V této souvislosti je vhodné zmínit rovněž metodu syntézy a generalizace. Z povahy výzkumu vyplynula také nutnost použít jako základní postup metodu právního srovnání v rámci komparace různých systémů lidskoprávní regulace.

V rámci interpretace jednotlivých pramenů a systémů lidských práv se vycházelo z výkladu teleologického, logického, systematického, sémantického a ratione leges.

Z věcného hlediska hlavní těžiště výzkumu v rámci této studie spočívá nikoliv v popisu dosavadního vývoje, ale je zaměřeno především na aktuální problémy, které v rámci tohoto nově se rodícího systému ochrany lidských práv na úrovni EU vznikají, a na jejich řešení.

Monografie shrnuje a v koherentní podobě přebírá výsledky výzkumu, jenž autorka započala v roce 2000 pod vlivem prvního vyhlášení Listiny základních práv EU, což se stalo velkým impulsem pro ni, a prováděla ho soustavně v průběhu 20 let.

Tato kniha navazuje na původní monografii s názvem „Dimenze ochrany lidských práv v EU“, jež vyšla ve dvou vydáních (2002, 2008). Nejedná se ovšem o pouhou aktualizaci, ale o podstatné přepracování a zařazení četných nových částí.

S ohledem na to, že k poslednímu vydání došlo před 13 lety (tedy ještě před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost), koncept a obsah díla se radikálně a zásadně změnily o více než tři čtvrtiny. Tomu odpovídá i nový název, který lépe vystihuje podstatu a zaměření výkladu a navíc reflektuje dosažený pokrok Evropské unie na poli lidskoprávním.

Dílo je vydáno v rámci realizace grantového projektu č. 611293-EPP-1-2019-1-CZ-EPPJMO-NETWORK s názvem Jean Monnet Network „EU and Challenges of Modern Society“ poskytnutého Evropskou výkonnou agenturou pro vzdělávání a kulturu (EACEA), za což patří poskytovateli srdečný dík autorky a dalších členů mezinárodního výzkumného konsorcia, realizujícího tento projekt.

Text zachycuje právní stav k 1. 9. 2020.

Olomouc dne 17. 9. 2020 doc. et doc. JUDr. Naděžda Šišková, Ph.D.

Právnická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci

Část I

Úvod do problematiky

1. kapitola Základní práva v intencích práva Evropské unie

1.1 Pojem a atributy lidských práv

1.2 Odlišení jednotlivých termínů

1.3 Třídění a generace lidských práv a jejich promítnutí do systému práva EU

1.1 Pojem a atributy lidských práv

Co tvoří podstatu lidských práv? Proč jsou některá oprávnění jednotlivce považována za lidská práva, jiná však nikoliv?

Při hledání odpovědí na tyto a další podobné otázky se zcela logicky musíme vypořádat i s dalšími pojmy, které se vztahují k této problematice.

Primární otázka, která má být již ze samého začátku zodpovězena, je proto otázka terminologická, respektive otázka odlišení jednotlivých pojmů.

V doktríně a pramenech práva (vnitrostátního a mezinárodního práva) se lze setkat s termíny „lidská práva“, „lidská a občanská práva“, „základní práva“ (též „fundamentální práva“), „základní lidská práva“, „lidská práva a základní svobody“ atd.

Uvedenou mnohotvárnost ve vyjádření lze částečně ospravedlnit zejména tou skutečností, že lidská práva jako univerzální fenomén se promítají do různých vědních oborů a disciplín.[1]

Avšak pokud k této problematice přistoupíme z hlediska evropského unijního práva, což je naším záměrem, zjistíme, že dokonce i v rámci jednoho oboru dochází ke konfuzi pojmů, na což bylo správně poukázáno v odborné literatuře[2].

Pochopitelně uvedený stav není uspokojivý a vyžaduje určité korekce, ačkoliv lze sdílet i názor kolegů ohledně toho, že zřejmě ani nejde vytvořit jedinou platnou terminologii lidských práv s ohledem na různost přístupu jednotlivých autorů a snahou akcentovat určitý rozměr nebo aspekt toho kterého práva.[3]

Nejdříve je vhodné vymezit pojmy lidská práva a základní práva.

Lidská práva jsou zpravidla chápána jako práva a oprávnění jednotlivce, která zajišťují svobodu a důstojnost člověka a požívají institucionálních záruk[4]. Jsou to také „vzory lidského chování potřebné pro zachování živých jedinců“[5]. V této souvislosti je nutno jednoznačně se přihlásit k těm autorů, kteří zdůrazňují přirozenoprávní původ a základ lidských práv[6], zejména tu skutečnost, že „jde v původní podobě, kdy vůbec život začal, o nároky na kvality života a především na život sám všech živoucích tvorů“.[7]

Lze říci, že ve svém jádru jsou to ta práva, jež zásadně náleží každému člověku bez ohledu na jeho národnost, rasu, barvu pleti, náboženství, politické nebo jiné přesvědčení, sociální původ, vzdělání, majetkové poměry, společenské postavení, genetické vlastnosti a další individuální znaky.

Tato práva vyplývají ze samotné podstaty jednotlivce coby lidské bytosti. V této souvislosti se mluví o univerzalitě lidských práv, jejich přirozenoprávním původu a antidiskriminačním základě.[8] Je to tedy určité kvantum oprávnění, která náleží každému jednotlivci coby lidské bytosti, přičemž „jsou postavena na principu stejné morální hodnoty každého jednotlivce, kdy tato práva má každý člověk“.[9]

K neodlučitelným vlastnostem (atributům) lidských práv patří: nezadatelnost, nezcizitelnost, nezrušitelnost a nepromlčitelnost[10]. Nejnovější mezinárodní instrumenty lidských práv zdůrazňují taktéž další atributy a vlastnosti lidských práv, zejména to, že „všechna lidská práva jsou univerzální, nedělitelná a vzájemně podmíněná a propojená“ (odst. 5 Vídeňské deklarace)[11].

1.2 Odlišení jednotlivých termínů

Pojmu základních práv je používáno, jak se zdá, ve dvojím významu: jednak jako „tvrdé jádro lidských práv (klasické svobody, jež jsou vlastní samotné důstojnosti člověka)“[12], jednak podle pramenů jejich zakotvení. V této souvislosti se lze setkat zejména s pojmem základních práv jako ústavně zaručených práv a svobod[13] nebo naopak ve spojitosti s jejich regulací na úrovni mezinárodněprávní, totiž ve smyslu lidských práv a svobod, které zakotvují mezinárodní smlouvy a další normy mezinárodního práva[14].

Je patrné, že základní práva v intencích ústavního práva se nemusí shodovat s jejich mezinárodněprávním obsahem, respektive jde o shodu pouze částečnou (v této souvislosti se rozlišuje mezi minimálním standardem práv a minimálním mezinárodním standardem práv).[15] Zejména německá právní věda již tradičně pod pojem základních práv (Grundrechte) řadí ta lidská práva, jež mají oporu v ústavě nebo listině práv[16]. Určitou nejednoznačnost konceptu základních práv lze spatřovat v textu české Listiny základních práv a svobod, která operuje zároveň jak s pojmem základních práv, tak i s pojmem lidských práv. Zejména „při vzniku Listiny byl pojem základních práv používán v kontextu těch lidských práv, která jsou považována za zásadní a tedy hodna ústavní ochrany. Pojem základní lidská práva je pak podmnožina těchto práv, která se vztahuje k jednotlivci (jakožto individuu) a odlišují se tak od práv kolektivních“[17]. Jinými slovy, vazba na ústavní zakotvení zůstává i tady hlavním kritériem pro vymezení pojmů základní a lidská práva. Ve všech případech teorie lidských práv za základní práva „označuje ta lidská práva, která jsou hierarchicky nadřazená právům ostatním“.[18]

Při komparaci termínů lidská práva a základní práva ve světle výše uvedeného lze tedy dospět k jednoznačnému závěru, že pojem lidských práv je nepochybně extenzivnější nežli pojem základních práv, jelikož v případě prvně uvedených se jedná o přirozenoprávní postuláty a univerzální statky přesahující dimenzi státních útvarů, mezistátních seskupení, ústav a mezinárodněprávních instrumentů.

Pokud mluvíme o právu EU, je nutno uvést, že pojem základní práva (nikoliv však lidská práva) původně jako první použil Evropský soudní dvůr (teď Soudní dvůr EU, dále též SDEU nebo Lucemburský dvůr), který, jak bude uvedeno dále, rozvinul doktrínu základních (fundamentálních) práv. Jejich pozitivněprávní zakotvení se pak promítlo jak do aktů primárního práva, tak do Listiny základních práv EU, která je postavena na úroveň primárního práva a jež „má stejnou právní sílu jako Smlouvy“. Kromě toho je patrné, že acquis communautaire používá tohoto pojmu extenzivně v tom smyslu, že tam zahrnuje nejen tvrdé jádro lidských práv, ale i další práva i svobody. Jinými slovy, v současné době se jedná o ustálený a vžitý termín, jež svým obsahem značně překračuje pojem základních práv a je používán k vyznačení dalších kategorií lidských práv na úrovni EU, tedy rámcově koresponduje pojmu lidských práv, jak to známe z tradiční teorie lidských práv.

Dále chci poukázat na odlišnost mezi lidskými a občanskými právy, což bude mít důležitý význam v dalším výkladu.

Diferenciace zde bývá uskutečňována na základě toho, zda dochází k vazbě těchto oprávnění na stát. Jinými slovy, lidská práva jsou chápána zásadně jako práva všech lidí bez ohledu na stát, ve kterém žijí[19]. Naproti tomu občanskými rozumíme ta práva a svobody, která vyplývají ze statusu člověka jako občana určitého státu.[20]

Pochopitelně se jedná o odlišení pouze rámcové, protože často dochází ke vzájemnému překrývání těchto pojmů.

Při aplikaci výše uvedeného na oblast práva EU můžeme vyčlenit specifická oprávnění, jež lze považovat za práva občanská ve smyslu sepětí nositelů těchto práv s Evropskou unií, respektive s evropským občanstvím.

V souvislosti s občanskými právy vyvstává také otázka odlišení subjektivních oprávnění podle jejich obsahu na práva a svobody.

Zde je dělicí čára ještě méně patrná a některými autory, a dokonce i samotnou Listinou základních práv a svobod, jsou tato pojmosloví někdy používána v totožném významu.

V této otázce se přikláním k těm zástupcům doktríny (zahraniční a české), kteří považují svobody za část lidských práv, u kterých je kladen důraz na poskytování záruk a garancí ze strany státu, „zkrátka jejichž přiznání a úprava státem byly zasazeny do platného práva“[21].

Z tohoto zorného úhlu mají lidská práva nesporně širší význam, jelikož vycházejí z přirozenoprávního původu a univerzálního základu, a totiž principiálně náleží každému individuu bez ohledu na to, zda je pozitivní právo upravuje nebo zda jsou poskytovány záruky k jejich zajištění.

Pro správné pochopení termínu svobody je důležité také uvést, že prvky garantování a upravování svobod ze strany státu nejsou jedinými odlišujícími znaky výše uvedeného pojmu.

Zejména je zde nutno poukázat na element veřejnosti těchto oprávnění, totiž že všechny svobody jsou ve své podstatě veřejnými svobodami a jsou „spojeny se zaručením autonomních prostorů, kam nebude veřejná moc zasahovat“[22].

Dále se domnívám, že u svobod se jedná o větší akcentaci na možnost individuální volby bez vymezení konkrétního výsledku, což je patrné právě u těchto subjektivních oprávnění ve srovnání s pojmem práva.

Avšak i po shrnutí všech výše uvedených charakteristických znaků nelze popřít, že rozdíl mezi právy a svobodami je někdy těžko zjistitelný a mnohdy se jedná o terminologicky ustálenou zvyklost[23]. V kontextu evropského práva je nutno striktně rozlišovat mezi svobodami ve výše uvedeném smyslu (tj. ta subjektivní oprávnění lidskoprávní povahy a veřejného charakteru, jež upravuje a garantuje Evropská unie) a svobodami ve smyslu základních prvků jednotného vnitřního trhu.

Posledně zmiňované mají jinou povahu, ne všechny z nich se vyznačují lidskoprávní dimenzí (např. volný pohyb zboží) a původně vznikly především jako ustanovení zajišťující řádné fungování trhu a podporující hospodářskou soutěž.

Tudíž na svobody ve významu strukturálních elementů prostoru bez vnitřních hranic v rámci EU nelze vztáhnout (až na určité výjimky) již zmiňované atributy, které jsou příznačné pro lidská práva.

Z toho je zřejmé, že svobody v tomto smyslu nezapadají do našeho výkladu, a proto se jim věnovat nebudeme, až na určité výjimky obsahující principy a normy, jež skutečně mají lidskoprávní rozměr (např. volný pohyb osob a s ním spojené zákazy diskriminace atd.).

Nicméně v této souvislosti je nutno poukázat, že poměr mezi základními svobodami ve smyslu lidskoprávním a svobodami jako strukturálními aspekty jednotného vnitřního trhu v tuto chvíli stále patří v evropském právu k méně probádaným otázkám, jelikož „od začátku evropské integrace až dodnes nenajdeme v zákládajících Smlouvách a jejich revizích, včetně Lisabonské smlouvy, ústavní základ pro řešení střetů mezi základními svobodami vnitřního trhu a základními právy, svobodami a zásadami, jež jsou teď obsaženy v Listině“.[24] Lze proto uvítat pokus vnést do této problematiky jasno, jak to učinila generální advokátka Verica Trstenjak ve svém stanovisku ve věci C-271/08 Komise v. Německo, kdy zejména uvedla: „Je-li v konkrétním případě v důsledku výkonu základního práva omezena základní svoboda, je třeba hledat přiměřenou rovnováhu mezi oběma právními pozicemi. K tomu je třeba na jedné straně vycházet z toho, že realizace základní svobody představuje legitimní cíl, který může vymezovat hranice základního práva. Naopak je však ale také třeba uznat realizaci základního práva za legitimní cíl, který může základní svobodu omezovat.“

„S přihlédnutím k rozsáhlé konvergenci základních svobod a základních práv může v případě konfliktu vést k výsledku, při němž bude stanovena optimální účinnost základních práv a základních svobod, pouze tento přezkum opírající se o zásadu proporcionality.“

„Vzhledem k výše uvedenému docházím k závěru, že omezení základní svobody je odůvodněné, pokud k tomuto omezení došlo při výkonu základního práva a pokud bylo k dosažení zájmů chráněných tímto základním právem vhodné, nezbytné a přiměřené. Obráceně, omezení základního práva je odůvodněné, pokud k tomuto omezení došlo při výkonu základní svobody, a pokud bylo k dosažení zájmů chráněných touto základní svobodou vhodné, nezbytné a přiměřené.“[25]

Lidská práva dále mohou být diferencována podle toho, zda je uplatňuje jednotlivec samostatně nebo společně s jinými osobami nebo skupinou osob. V této souvislosti rozlišujeme zejména práva individuální, práva kolektivní[26] (ta práva jednotlivce, jejichž výkon je kolektivní) a práva skupinová (práva, k jejichž realizaci je přímo oprávněna skupina).

Výraz používaný Frederickem Sudre pro označování této skupiny práv jako „práva společenství“[27] nepřejímám z terminologických důvodů, pro předcházení záměny s právy poskytovanými Evropskými společenstvími (teď Evropskou unií) a pro zabránění zmatků v pojmech. K těmto skupinovým právům lze řadit především práva menšin.

Při pohledu na toto členění unijním prizmatem před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost bylo možné konstatovat, že zatímco individuální a kolektivní práva v rámci acquis communautaire zastoupena byla, o úpravě skupinových práv nebyla ani řeč[28]. Tato skutečnost se jevila jako určitý paradox a byla kritizována s ohledem na to, že na EU lze de facto pohlížet i jako na společenství menšin v tom smyslu, že žádná z etnických a národnostních skupin v rámci evropského unijního prostoru nemá většinové zastoupení. Tento nedostatek Lisabonská smlouva částečně zhojuje ve formě poukazu na práva menšin v textu čl. 2 SEU, nicméně ani po této úpravě se nejedná o zakotvení samostatného práva garantovaného právem EU, ale pouze o zmínku v rámci vymezení společných evropských hodnot jako právních a ideových postulátů EU (což ovšem nebrání tomu, aby celkový stav jejich dodržování nebyl vtažený do předmětu řízení v rámci politické procedury na základě čl. 7 SEU; podrobněji viz dále).

1.3 Třídění a generace lidských práv a jejich promítnutí do systému práva EU

Rozvrstvení lidských práv ve vědecké doktríně je spjato s řadou koncepcí a přístupů.

Klasické třídění vychází z pozvolného přirozeného vývoje v rámci formování demokratické společnosti a státu, což je reflektováno v oblasti lidských práv. Zejména lidská práva „jsou základní postupně konsenzuálně vytvářené hodnoty, které spolu s dalšími hodnotami, jež se navzájem podmiňují, tvoří substantivní i procedurální základnu demokratického státu“[29].

V rámci tohoto přístupu jsou lidská práva členěná na skupiny následovně:

1. práva osobní,

2. práva politická,

3. práva sociální, hospodářská a kulturní.

Ačkoliv uvedené třídění těchto celků ve vědě v zásadě zpochybňováno není, totéž neplatí o obsahu konkrétních skupin práv, co se týče zařazení jednotlivých oprávnění. Zejména pokud se týká těch oprávnění, jež se nacházejí na rozhraní osobních a politických práv, resp. kumuluje určité prvky obou z nich, lze se setkat s různými pohledy (jako např. v případě svobody projevu a shromažďování, a některých dalších)[30].

Kromě obsahového třídění práv lze rovněž zmínit i statusové třídění (zahrnující status negativus, status positivus a status activus) s ohledem na pozici, ve které se individum ve vztahu ke státní moci nachází. Uvedenému členění, jež bylo rozpracováno významným představitelem doktríny J. Jellinkem na začátku minulého století[31], s ohledem na specifické zaměření a omezený prostor v této práci nemohu se věnovat, a proto odkazuji na fundované vědecké prameny[32].

Místo toho se zaměřím na teorii označovanou jako generace lidských práv.

Ačkoliv v některých vědeckých pramenech je tato teorie vystavena mnohdy zdrcující a neoprávněné kritice, téměř všechny odborné publikace z této oblasti se o uvedené teorii přinejmenším zmiňují.

Zejména ze strany ústavních teoretiků se lze setkat s poměrně rozšířeným názorem, že užívání „generačního“ pojmosloví se může asociovat s tím, že „pozdější generace práv má nahradit méně progresivní generaci práv“[33].

Je sice pravda, že tato teorie vychází do určité míry z biologického a kybernetického pojmosloví a částečně je i přejímá[34], zároveň to však neznamená, že obdobně jako v případě počítačové techniky i v oblasti lidských práv automaticky dochází k nahrazení jedné generace lidských práv jinou (novější) generací práv. Naopak, jak výstižně uvádí Josef Blahož: „To, co teorii lidských práv charakterizuje především, je skutečnost, že pojem generace lidských práv chápe v jejich vzájemném propojení a provázanosti. Jinými slovy řečeno, jedna generace bez generace předchozí je z hlediska koncepčního pojetí lidských práv nemyslitelná.“[35]

Třídění práv na generace je spojeno s významnými historickými milníky a je ovlivněno řadou dalších klíčových faktorů, které jsou důležité pro pochopení práv a jejich specifik.

Lze se tedy přiklonit k těm autorům, kteří zmiňují přinejmenším pedagogický přínos třídění na generace a rovněž poukazují na tu skutečnost, že „diskuze o smysluplnosti rozlišování generací nic nemění na tom, že jednotlivá práva či jejich skupiny se od sebe mohou odlišovat, ať již z pohledu právní uchopitelnosti, soudní vynutitelnosti, či okruhu nositelů (např. právo každého na osobní či domovní svobodu na jedné straně, a práva celého lidstva na mír, či právo národů na sebeurčení na straně druhé)“.[36]

Zvlášť je nutno poukázat na otevřenost této teorie, která programově počítá se vznikem nových generací lidských práv v souvislosti s ohrožením kvalit lidského života moderním civilizačním vývojem, jakož i s možností bránit se takovému ohrožení artikulací nových generací lidských práv.[37]

Přístup ke členění lidských práv na generaci ve vědě zatím jednotný není. Běžně se lze setkat s tříděním na tři[38], někdy na čtyři generace.[39]

Je jasné, že zaujetí určitého přístupu je vždy ovlivněno výběrem odpovídajícího kritéria.

V případě přístupu z historických hledisek úpravy těchto práv v mezinárodních a vnitrostátních instrumentech lidských práv je opodstatněné třídění na tři generace:

I. generace – obsahující osobní, občanská a politická práva, která byla deklarována v období buržoazních revolucí (17.–19. století).

II. generace – hospodářská, sociální a kulturní práva, jejichž základy byly položeny v období nového liberalismu pod vlivem silného dělnického a sociálního hnutí (období konce 19. a začátku 20. století).

III. generace – práva nová, respektive nově se utvářející neboli tzv. „moderní práva“. Jedná se o oprávnění, která jsou někdy označována jako „práva solidarity“ (solidarity rights), s jejichž pozvolným vyhraněním se lze setkat od 70. let 20. století. Obsah těchto práv v současnosti není přesně vymezený a nachází se v procesu stanovování.

Zajímavou se jeví analýza jednotlivých pokolení z hlediska zastánců výše uvedené třístupňovité koncepce generací lidských práv.

U první generace se zejména poukazuje na tzv. „negativní svobodu“, totiž na povinnost státu zdržet se vměšování do osobní svobody jednotlivce a vytvořit podmínky pro participaci občanů na politickém životě. V případě sociálních a ekonomických práv se již nepostačí nevměšovat, ale naopak je povinností států intervenovat do těchto sfér vytvořením odpovídajících sociálních programů.

V případě třetí generace se vedou ostré diskuse ohledně toho, zda se jedná o práva výhradně kolektivní, nebo jsou to nová práva individua[40].

Opodstatnější se jeví koncepce čtyřgenerační, více reflektující charakter a obsah jednotlivých práv, kterou lze rámcově vymezit takto:

I. generace – práva směrující k ochraně lidského života a důstojnosti (právo na život, zákaz mučení a nelidského zacházení, zákaz otroctví a nucených prací, atd.[41]) a také procesní záruky ochrany lidských práv (právo na spravedlivý proces, presumpce neviny, právo na obhajobu a zákaz trestu bez zákona, non bis in idem atd.).

II. generace – politická práva a svobody (aktivní a pasivní volební právo, svoboda projevu, svoboda myšlení, svědomí a náboženského vyznání, svoboda shromažďování a sdružování atd.).

III. generace – hospodářská (ekonomická), sociální a kulturní práva (právo na práci, právo na spravedlivé pracovní podmínky, právo na kolektivní vyjednávání, právo na ochranu zdraví, právo na sociální a lékařskou pomoc, právo na sociální zabezpečení atd.).

IV. generace – práva nově se utvářející, jejichž povaha je smíšená.

V této souvislosti zastávám názor, že se nejedná výhradně o práva kolektivní, označovaná někdy jako „peoples rights“, ačkoliv je evidentní, že jejich vývoj byl ovlivněn do značné míry přijetím Africké charty o lidských právech a právech národů[42].

Nicméně s ohledem na věcnou působnost práv zařazovaných ve stávající době do této generace je patrné, že jejich výkon nemusí být vždy realizován kolektivně (např. ochrana spotřebitele, právo na přístup k informacím a prostředky komunikace v intencích nového mezinárodního informačního řádu atd.).

Zároveň s tím nejsilněji zastoupená část práv této generace vycházející z těsnějšího sepětí člověka s přírodou ráz kolektivních práv nepochybně má (ve smyslu jejich kolektivního výkonu).

Řadí se k nim zejména právo na hodnotné (zdravé a čisté) životní prostředí[43], právo na přírodní zdroje a nedotčenou přírodu atd.

K právům nově se utvářejícím dále patří právo na mír[44], právo na solidaritu, právo na odzbrojení, právo na společné dědictví lidstva a další práva, u kterých se dá taktéž předpokládat kolektivní uplatňování.

Zároveň s tím v rámci této generace najdeme práva koncipovaná jako práva striktně individuální, jejichž realizace je spojena výhradně s osobou jednotlivce: právo se lišit, právo na životní styl, který si člověk zvolí, právo na vyrovnání osobního handicapu, právo na bydlení,[45] právo na ticho a klid (ve smyslu ochrany před stresem a tlakem přetechnizované společnosti).[46]

Ve světle uvedeného nelze akceptovat názor některých zástupců zahraniční doktríny ohledně toho, že práva této generace jsou „kolektivní práva a ne jakákoliv nová práva individua“[47]. Mám za to, že se jedná jak o práva kolektivní, tak i práva individuální.

Kromě toho je nutno vzít v úvahu i povahu těchto oprávnění. Ne vždy se jedná totiž o naprosto nový, kvalitativně odlišný a výjimečný charakter těchto oprávnění, ale mnohdy je můžeme přiřadit k právům osobním, politickým, ekonomickým, sociálním a kulturním, jinými slovy se jedná ve své podstatě o obohacení a rozšíření práv artikulovaných v rámci předchozích generací.

Proto lze stěží souhlasit s hlediskem, že jsou to pouze ta práva, která se zakládají na solidaritě.[48] Nicméně, pokud se určitých tendencí týče, lze konstatovat, že u poslední generace převažují kolektivní práva nad právy individuálními,[49] avšak nelze mluvit o jejich výlučném zastoupení.

V posledních letech můžeme čím dál častěji se setkat s rodícími právy, jež vznikají v souvislosti s používáním počítačové techniky, zejména s působením uživatelů na internetu, včetně sociálních sítí. Tato skupina práv teprve vzniká, není plně vyhraněná, ani definitivně ustálená, má tendenci dynamicky se rozrůstat a zahrnovat stále nová oprávnění. Je původně „nalezená“ převážně soudními orgány (např. „právo být zapomenut“[50] deklarované Soudním dvorem EU) a teprve pak následně se dostává do úpravy na úrovni sekundárního práva EU[51] a vnitrostátních právních řádů členských států. V budoucnosti lze očekávat její zakotvení i na úrovni ústavních katalogů lidských práv a v Listině základních práv EU.

V tuto chvíli není jednoznačně vyřešená ani otázka, zda se jedná o rozšíření dosavadních skupin oprávnění jednotlivce (např. ochrana osobnosti před pomluvou a práv duševního vlastnictví), nebo tato oprávnění tvoří svou vlastní specifickou skupinu.[52] V této otázce lze sdělit názory těch zástupců právní vědy a soudní doktríny, kteří navrhují osamostatnění této skupiny oprávnění a její pojmenování jako „kybernetická práva“ („kyberpráva“)[53], též „digitální práva“, zejména s ohledem na četná specifika vztahů, jež vznikají na internetu, a pro zabránění eventualitě nekonečných konfliktů, jež mohou být generovány „přeshraničním charakterem vztahů“[54].

Dalším novým směrem, kterým se aktuálně ubírá teorie lidských práv, jsou sílící se trendy ohledně poskytnutí určitých zaručených práv zvířatům.

Například ve Švýcarsku se konalo v březnu 2010 referendum ohledně poskytnutí „práva na advokáta“ zvířatům (s argumentací, že v případě týrání se „němá“ tvář nemůže bránit).[55] To mělo oporu i v názorech řady vědců. I Španělsko uvažovalo o poskytnutí určitých práv a záruk primátům (jako vysoce inteligentním bytostem)[56]. Ačkoliv uvedené iniciativy v tu dobu nebyly úspěšné, tvoří nicméně velice zřetelné indikátory, které ukazují budoucí směry vývoje na poli lidských práv. To potvrzuje i následná sekundární legislativa v EU, jež se k otázkám ochrany práv zvířat soustavně vrací a částečně právně zakotvuje některé z diskutovaných návrhů.[57]

Tento na první pohled překvapivý vývoj, který fakticky znamená, že lidská práva vychází za rámec tradičně chápaných oprávnění, jež stricto sensu náleží pouze lidským bytostem, má nicméně svou oporu v přirozenoprávní teorii. Zejména pokud se obrátíme ke genezi a vývoji této teorie, zjistíme, že „v počátcích toho, co nazýváme přirozenými lidskými právy, nenacházíme nic podstatného, co by tato práva odlišovalo od nároku na život – přirozených práv ostatních živých tvorů, neboť v tomto pojetí jde o nároky na život a jeho kvality všech živých tvorů. Tyto nároky vyplývají zcela samozřejmě ze samé podstaty života a tím tvoří pro všechny formy existujícího života základní hodnoty: zachovávat a chránit život, pokud je to možné, vždy, kdekoliv a kdykoliv je tento život ohrožen, jak tuto premisu již dávno formuloval vědec, lékař a humanisticky orientovaný filozof Albert Schweitzer.[58]

Jinými slovy, pokud budeme vycházet z definicí přirozených práv jako „základních vzorů – archetypů chování – potřebných pro zachování druhů živých tvorů a jednotlivců“[59], pak uvedený vývoj na poli lidských práv je zcela logický, právně zdůvodnitelný a mravně opodstatněný.

V souvislosti s výše uvedeným lze konstatovat, že určitá ustanovení lidskoprávní povahy ve vztahu ke zvířatům de facto již byla zakotvená ve všech právních řádech členských států EU (např. zákaz mučení a týrání, což má svoji analogii v tradičním zákazu mučení a nelidského zacházení v případě lidských bytostí). Nicméně uvedená práva ve vztahu ke zvířatům nejsou expressis verbis obsažena v ústavních katalozích, ale v trestněprávních nebo správních normách.

Taktéž lze konstatovat, že jsou částečně chráněná i prostřednictvím instrumentů mezinárodního a evropského práva v rámci práva na ochranu životního prostředí nebo četných konvencí na ochranu určitých biologických druhů (např. v případě obratlovců atd.).

Tento vývoj lze jednoznačně uvítat, včetně budoucí katalogizace práv zvířat, větší specifikace těchto oprávnění, vypracování právních záruk a eventuálních sankcí v případě jejich nedoržení. Zároveň z hlediska teorie lidských práv je nezbytné vymezit poměr práv zvířat k právům lidských bytostí. Jsou to dvě odlišné kategorie v rámci přirozených práv[60], jak se domnívají někteří autoři? Nebo se jedná o jedinou a nedělitelnou kategorii přirozených lidských práv, která může být vztažena na zvířata (alespoň pokud se týče práva na život, zákaz mučení a další práva osobnostní povahy). V současné době věda rovněž intenzivně hledá všeobecná a rozhodná kritéria pro uznání práv zvířat (schopnost cítit bolest, mít vědomí[61], charakteristiky tzv. „subjektu života“[62]).

Zdánlivě tímto teorie lidských práv dosáhla svých limitů – přinejmenších pokud se týče možných beneficiárů některých z těchto oprávnění. Nicméně v současné době se široce diskutuje otázka statusu umělé inteligence (zejména robotů). Přednostně rezoluce Evropského parlamentu z 16. 2. 2017, která schválila Civil Law Rules on Robotics ze dne 2. 5. 2016[63], se zaobírá otázkou nutnosti zavést právní subjektivitu robotů (označovaných jako elektronické osoby) pro účely občanskoprávní odpovědnosti v případě způsobení škody.

Řada autorů a tvůrců evropských dokumentů se zavedením elektronické subjektivity (electronical personhood) pro roboty spojuje nutnost „poskytnutí lidských práv robotům“.[64] Tyto úvahy jsou podpořeny premisami ohledně toho, že „čím více jsou roboti autonomní, tím méně mohou být považováni za pouhé nástroje v rukou jiných aktérů“[65] a „jakmile robot přestává být nadále kontrolován jinými aktéry, se stává aktérem sám“[66].

Zejména četní zástupci americké právní vědy orodují za poskytnutí široké škály práv (včetně osobnostních) robotům.[67]

Tyto úvahy v tuto chvíli se zdají být předčasné, v každém případě způsobilé otevřít „Pandořinu skřínku“ jiných relevantních právních a etických problémů.[68] Zároveň by to znamenalo nutnost změnit a přepracovat celý koncept lidských práv, který v tuto chvíli počítá pouze s ochranou živých forem života (ve smyslu pouze biologických druhů).

Naopak jako velice naléhavá otázka pro odpovídající právní regulaci v současné době se jeví problematika efektivního zabránění interferenci do oblasti „tradičních“ lidských práv těch dopadů použití umělé inteligence, jež jsou způsobilé uvedená oprávnění lidských bytostí významně omezit, či dokonce „vynulovat“. Četné významné iniciativy Evropského parlamentu z poslední doby jdou tímto směrem a vyzývají zejména k ochraně spotřebitele před riziky umělé inteligence.[69]

Obdobně i Bílá kniha Evropské komise „O umělé inteligenci“ z 19. února 2020 poukazuje na to, že použití umělé inteligence může mít dopady na hodnoty, na nichž je Unie založena, a může vést k porušování základních práv.[70] Relevantní právní úprava v této oblasti je skutečně nezbytná a neodkladná.

Při posuzování tzv. „generační otázky“ z hlediska supranacionálního seskupení (EU) lze tedy konstatovat, že v rámci evropského unijního práva jsou zastoupena práva všech čtyř generací.

Zvláště zajímavým a originálním se jeví přístup EU k úpravě práv poslední generace, v evropském právu označovaných jako „moderní práva“. Jak ukážu dále, tato práva v nejnovějších unijních instrumentech ochrany lidských práv jsou koncipována jako bezprostřední reflexe na poslední vědecko-technický pokrok a jsou široce zastoupena s ohledem na aktuální vývoj sdílených politik v rámci Evropské unie. U řady otázek spojených s moderními právy vystupuje EU dokonce jako průkopník a nezpochybnitelný lídr na poli lidskoprávním.

[1] Jak výstižně poznamenal Josef Blahož: „Každý, kdo se lidskými právy zabývá, by si měl uvědomovat, že v okamžiku, kdy práci o lidských právech psát začíná, a v okamžiku, kdy ji bude končit, zcela nepochybně vzniknou v různých vědních disciplínách nebo i jen v jedné z nich nové teorie, koncepce a pojetí lidských práv.“ Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 11.

[2] Viz Tichý, L. a kol. Evropské právo. 5. vydání. Praha: C. H. Beck, 2014, s. 91.

[3] Viz Bartoň, M. a kol. Základní práva. Praha: Leges, 2016, s. 27.

[4] Sudre, F. Mezinárodní a evropské právo lidských práv. Brno: MU Brno, 1997, s. 12.

[5] Blahož, J. Úvaha o podstatě lidských a občanských práv. Právník. 1998, č. 10–11, s. 875–877.

[6] Přirozenoprávní tradice je úctyhodně dlouhá, lze ji sledovat přinejmenším již od stoické filosofie a dalších antických škol přes premisy středověkých filosofů až po novodobé myslitele a humanisty. Podrobněji viz např. Šturma, P. a kol. Pojem a teorie lidských práv. Praha: Právnická fakulta UK, 2013, s. 10.

[7] Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 14.

[8] V rámci hlubší sondy výše uvedených aspektů lidských práv odkazuji na kvalitní české a zahraniční publikace, zejména Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. ASPI, 2005, s.11–14; Svák, J. Ochrana ľudských práv v troch zväzkoch. Bratislava: Eurokodex, 2011, s. 20–52.

[9] Kmec, J., Kosař, D., Kratochvíl, J., Bobek, M. Evropská úmluva o lidských právech. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 4–5.

[10] Podrobněji k pojetí jednotlivých atributů lidských práv viz Boguszak, J. Diferenciace lidských práv. Právník. 2000, č. 3, s. 254–260; Gerloch, A. Teorie práva. 7. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2017, s. 225.

[11] UN Doc. A/CONF.157/23, 12 July 1993, World Conference on Human Rights in Vienna, 14–25 June 1993.

[12] Sudre, F. Mezinárodní a evropské právo lidských práv. Brno: MU Brno, 1997, s. 131.

[13] Lukaševa, E. A. a kol. Prava čelověka. Moskva: Norma, 2001, s. 133.

Obdobně viz Gerloch, A., Hřebejk, J., Zoubek, V. Ústavní systém České republiky. Praha: Prospektrum, 1999, s. 288.

[14] Strážnická, V., Šebesta, Š. Člověk a jeho práva. Bratislava: Juga, 1994, s. 12.

[15] Ibid., s. 13.

[16] Podrobněji viz Ondřejek, P. Několik poznámek k právně-teoretickým aspektům lidských práv. In: Šturma, P. (ed.) Pojem a teorie lidských práv. Praha: Právnická fakulta UK, 2013, s. 19.

[17] Ibid., s. 20.

[18] Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 34.

[19] Blahož, J. a kol. Srovnávací ústavní právo. 5. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2015, s. 126.

[20] Ibid.

[21] Sudre, F. Mezinárodní a evropské právo lidských práv. Brno: MU Brno, 1997, s. 14.

[22] Gerloch, A., Hřebejk, J., Zoubek, V. Ústavní systém České republiky. 5. vydání. Praha: Prospektrum, 2013.

[23] Blahož, J., ibid.

[24] Mazák, J., Janošíková, M. a kol. Charta základných práv Eúropskej únie v konaniach pred orgánmi súdnej ochrany v Slovenskej republike. Košice: Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, 2016, s. 78.

[25] Stanovisko ve věci C-271/08, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2010:183 (bod 188, 191, 199).

[26] Podrobněji ke kolektivním právům viz ŠTURMA, R. Od zákazu diskriminace k ochraně kolektivních práv. Praha: Univerzita Karlova, 2014.

[27] Sudre, F. Mezinárodní a evropské právo lidských práv. Brno: MU Brno, 1997, s. 137.

[28] Ani specifická regulace práv prostřednictvím institutu evropského občanství nepokrývá okruh uvedených skupinových práv a výslovně úpravou práv minorit se nezaobírá.

[29] Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 46.

[30] Podrobněji viz Bartoň, M. a kol., cit. dílo, s. 42–43.

[31] Jellinek, J. Všeobecná státověda. Praha: nakladatelství Laichter, 1906, s. 442.

[32] Filip, J., Svatoň, J. Státověda. 5. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2011, s. 190; viz také Bartoň, M. a kol., cit. dílo, s. 43–44.

[33] WAGNEROVÁ, E. Všeobecná deklarace lidských práv jako milník mezi epochami. Jurisprudence. 2009, č. 5.

[34] Podrobněji viz Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 49.

[35] Ibid.

[36] Bartoň, M. a kol., cit. dílo, s. 46.

[37] Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 50.

[38] Viz např. Svák, J., cit. dílo, s. 23.

[39] Viz např. BenaR, G. Vers de droits de l’homme de la quatriѐme dimension: essai de classification et de hiérarchisation des driots de l’homme. In: Vasak, K. Amicorum Liber: les droits de l’homme à l’aube du XXIe siѐcle. Bruxelles: Bruylant, 1999, s. 94; obdobně BLAHOŽ, J., ibid.

[40] Podrobně viz Lukaševa, E. A. a kol. Prava čelověka. Moskva: Norma, 2001, s. 137–141.

[41] Jednotlivá práva u všech generací jsou uvedena příkladmo, nejedná se o výčet taxativní, nýbrž demonstrativní.

[42] Podrobněji viz Prusák, J. Ľudská práva tretej generácie a ochrana životného prostredia. Acta Facultatis Iuridicae Universitatis Comenianae. Bratislava: Universita Komenského, 2000, č. XVII, s. 95.

[43] Podrobněji k těmto právům viz Signh, N. (ed.) The Human Rights to Water. From Concept to Reality. Switzerland: Springer International Publishing, 2016; viz také Chocholačková, K. Právo na neznečištěné životní prostředí a problematika elektroodpadu. In: Šturma, P. (ed.) Nová lidská práva. Praha: Právnická fakulta UK, 2013, s. 55–63; viz také JankuV, J. Mechanizmy ochrany ľudských environmentálných práv v medzinárodnom práve verejnom, v práve Európskej únie a v právním poriadku Slovenskej republiky. Praha: Leges, 2018.

[44] Podrobněji k tomtu právu, včetně jeho jednotlivých prvků viz Hajíčková, K. Právo na mír. In: Šturma, P. (ed.) Nová lidská práva. Praha: Právnická fakulta UK, 2013, s. 55–63.

[45] Podrobněji k jednotlivým výše uvedeným právům viz Blahož, J. a kol. Srovnávací ústavní právo. Praha: Codex Bohemia, 1998, s. 169–171.

[46] Svák, J., cit. dílo, s. 24.

[47] Lukaševa, E. A. a kol. Prava čelověka. Moskva: Norma, 2001, s. 140.

[48] Ibid.

[49] Obdobný názor zastává i Ján Svák, když uvádí: „Kým práva prvej a druhej generácie boli v prevážnej väčšine individuálnými právy, tak práva tretej generácie sú, naopak, vo väčšine kolektivnými právami.“ cit. dílo, s. 24.

[50] Rozsudek ve věci C-131/12 Google Spain SL a Google Inc. v. Agencia Española de Protección de Datos (AEPD) a Mario González, ECLI: EU:C:2014:317.

[51] Například „právo být zapomenut“ bylo vtěleno do čl. 17 (1) Obecného nařízení EU o ochraně osobních dat (Regulation of the European Parliament and of the Council of 27. 4. 2016 On the protection of natural persons with regard to the processing of personal data and on free movement of such data). Podrobněji viz Hustinx, P. EU Data Protection Law: The Review of Directive 95/46 EC and the General Date Protection Regulation. In: CRémona, M. New Technologies and EU law. Oxford: Oxford University Press, 2017, s. 155–172.

[52] Lessig, L. The Zones of Cyberspace. Stanford Law Review. 1996, vol. 48, No 5, s. 1407. Dostupné z: https://www.jstor.org/stable/1229391?seq=1#metadata_info_tab_contents

[53] Podrobněji viz Polčák, R. a kol. Právo informačních technologií. Praha: Wolters Kluwer, 2018, s. 62.

[54] Ibid.

[55] Kryzánek, L. Zvířata nepotřebují právníky, rozhodli Švýcaři. Mladá fronta dnes. 8. 3. 2010.

[56] Madrid: Získají lidská práva i lidoopové? Mladá fronta dnes. 3. 5. 2006.

[57] Viz např. směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/63/EU ze dne 22. 9. 2010 o ochraně zvířat používaných pro vědecké účely. Official Journal. Dostupné z: https://eur-lex.europa.eu/legal-content/cs/TXT/?uri=CELEX:32010L0063

[58] Blahož, J. Sjednocující se Evropa a lidská a občanská práva. Praha: ASPI, 2005, s. 15.

[59] Ibid.

[60] Viz např. Florian, O.: „Dalším pojmem jsou přirozená práva (natural rights), který zahrnuje univerzální práva všech stvoření, která mohou či nemusí podle některých názorů být zahrnutá do morální úvahy, ať už jde o lidi (lidská práva, human rights), zvířata (zvířecí práva, animal rights), či něco jiného.“ FLORIAN, O. Proč pouze lidská? Potíže s univerzalitou lidských práv. Právník. 2018, č. 11, s. 957.

[61] Přehled rozhodujících kritérií a jejich analýza, viz ibid., s. 957–969.

[62] Podle Toma Regana: „… jednotlivci jsou subjekty života, pokud mají víru a touhy; vnímání; paměť a smysl pro budoucnost, včetně té vlastní; emocionální život spolu s pocity potěšení a bolesti; preferenční a sociální zájmy; schopnost prosazovat svá přání a cíle; psychofyzikální identitu v průběhu času; a individuální blahobyt v tom smyslu, že jejich zážitky jsou pro ně dobré či špatné, nezávisle na jejich užitečnosti pro zájmy ostatních“. Regan, T. The case of animal rights. Bekerley: University of California Press, 2004, s. 243, citováno podle Floriana Oldřicha, ibid., s. 966.

[63] Civil Law Rules on Robotics. European Parliament Resolution of 16 February 2017 with recommendation to the Commission on Civil Law Rules on Robotics (2015/2013 JNC. Dostupné z: https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=CELEX:52017IP0051&from=EN)

[64] Dumančič, K., Preložnjak, B. Legal personality of robots and its impacts on liability rules. Conference proceedings, 5’th Multidisciplinary Scientific Conference on Social Science and Arts, vol. 5, Modern Science, Issues 1, 2. Political Science and Law. SGEM, Albena: 2018, s. 652.

[65] European Civil Law Rules in Roboties. Study for the JURI Committee, PE 571.379, October 2016. Dostupné z: https://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2016/571379/IPOL_STU(2016)571379_EN.pdf

[66] Ibid.

[67] Goldfeder, M., Razin, J. Robotic Marriage and Law. Journal of Law and Social Deviance. 2015, vol. 10, s. 186.

[68] Šišková, N. Current Selected Legal and Ethical Issues of Regulation in the Field of Robotics. NORDSCI, International Conference Proceeding on Social Science, Book 2, vol. 2, NORDSCI Conference, Athens: 2019, p. 403.

[69] European Parliament Resolution of 12 February 2020: Automated Decision-making Process: Ensuaring Consumer Protection and Free Moment of Goods and Services, P9_TA_PROV (2020)0032.

[70] European Commission White Paper On Artificial Intelligence – A European Approach to excellence and trust. COM (2020)65 final, Brussels, 19. 2. 2020. Dostupné z: ec.europa.eu/info/siets/info/files/commossion-white-paper-artificial-inteligence_feb2020_en.pdf

2. kapitola Formální základy evropského unijního práva lidských práv

2.1 Povaha EU a evropského unijního práva s ohledem na postavení jednotlivce.

2.2 Cesty prosazování práv jednotlivce v intencích unijního práva

2.3 Retrospektivní pohled na vývoj lidských práv v EU

2.4 Stávající prameny práva lidských práv v EU. Základní pilíře, o které regulace základních lidských práv v EU se opírá

2.5 Článek 6 SEU z hlediska vymezení klíčových pramenů lidských práv v EU a mechanismů jejich ochrany

2.1 Povaha Evropské unie a evropského unijního práva s ohledem na postavení jednotlivce

Unijní aspekty ochrany lidských práv nemohou být jednoznačně a správně pochopeny bez odpovídajícího vyjasnění povahy Evropské unie a práva, jež vytváří, zejména v relaci na status jednotlivce.

Předně je nutno poukázat na to, že předchůdci EU – všechna tři Společenství – původně Společenství uhlí a oceli (1951) následované Smlouvou o Evropském hospodářském společenství a Smlouvou o EURATOMu (1957), vznikla v intencích mezinárodního práva, tzn. že se zrodila obvyklou cestou běžnou pro založení všech mezistátních organizací. Avšak již v původní Smlouvě (ESUO) byl od samého začátku přítomen prvek neznámý mezinárodnímu právu, totiž element supranacionality (nadstátnosti), který tvořil ústřední bod Schumanovy deklarace z 9. května 1950.

Právo ES (teď EU) se sice zrodilo z mezinárodněprávních základů, ale meze mezinárodního práva již zdaleka překročilo a masivně interferuje do práva vnitrostátního.

Přitom dochází k podstatnému ovlivňování právních řádů členských států. Jinými slovy k fenoménu, který výstižně přiblížil bývalý soudce německého Spolkového ústavního soudu Dieter Grimm: „Nejprve státy ze své vlastní vůle určily podobu mezinárodní organizace, aby následně v důsledku autonomního jednání mezinárodních institucí byly samy nuceny se podřídit jejich rozhodnutí.“71

Evropské právo lze definovat jako soubor právních norem, principů a institutů, které vznikají v souvislosti s vytvořením a fungováním nadnárodních entit a jež regulují vztahy v těch oblastech věcné působnosti, ve kterých přešla pravomoc z členských států na Unii na základě přenosu výsostných práv. Zahraniční jurisprudence řadí do evropského práva také neprávní akty. Třeba přední zástupce právní vědy Paul Craig pohlíží na evropské právo jako na „soubor právních a neprávních nástrojů, které jsou používány pro dosažení cílů Unie (a number of legal and non-legal instruments, that are used to attain Union’s objectives)72“. Podle svého obsahu se tato definice vztahuje spíše k jinému širšímu pojmu, totiž k acquis communautaire. Jedná se o francouzský termín zavedený Maastrichtskou smlouvou, který označuje veškeré výdobytky supranacionálních entit na poli právním, souhrn všech právních pravidel v jakékoli formě (nejen obecně závazných, ale i individuálně závazných aktů, a dokonce i právně nezávazných aktů – deklarace, rezoluce, prohlášení atd.), které se vztahují k činnosti Evropských společenství a Evropské unie. Acquis communautaire je tedy vžitý termín pro vymezení veškerých norem a dalších relevantních aktů ES/EU jak současných, tak minulých a budoucích (ve formě návrhů), jež vznikají v souvislosti s fungováním ES/EU a charakterizují jimi dosaženou úroveň integrace^73. Uvedená formulace Paula Craiga tedy akcentuje především prointegrační úlohu evropského práva a dalších nástrojů řazených do acquis communautaire.

Při charakteristice evropského práva je účelné preferovat spíše ty definice, které akcentují přenos výsostných práv a svěření pravomocí z členských států na Unii, protože je to pro povahu tohoto práva determinující. Jinými slovy to, co tvořilo klíčový bod Schumanovy deklarace, tedy přenos výsostných práv členských států na nadnárodní entitu (čl. 5 – princip supranacionality), se ukázalo být určujícím i pro samotný právní řád Společenství a následně i Unii.

Ke specifikům práva EU vyplývajícím ze supranacionality patří:

– Schopnost orgánů tvořit právo. EU vytváří svůj vlastní specifický právní řád.

– Unikátní personální působnost evropského práva; adresáty jeho norem jsou jak členské státy, tak i jednotlivci na území těchto států.

– Pravomoce Unie v oblastech vyhrazených pouze státům, tzn. legislativní, výkonné a soudní.

– Závaznost rozhodnutí orgánů a institucí EU pro členské státy i přes možný odpor některého státu v případě většinového hlasování, čímž v některých případech dochází k derogaci mezinárodněprávní zásady svrchované rovnosti států.

– Bezprostřední použitelnost jeho aktů na vnitrostátní úrovni, což je dosažitelné díky koncepci přímého účinku a aplikační přednosti evropského práva.

– Specifikum soudní ochrany realizované jak na unijní úrovni (prostřednictvím Soudního dvora EU, Tribunálu), tak i vnitrostátní judiciálními a dalšími orgány aplikujícími právo EU, čímž se zavádí dvojí systém soudní ochrany.

– Dopad na vnitrostátní právo členských států, jenž vede v některých oblastech k harmonizaci, unifikaci a europeizaci jednotlivých norem vnitrostátních právních řádů členských států.

– Finanční samostatnost a nezávislosti nadstátních institucí, které získávají prostředky z vlastních zdrojů (cla, DPH, členské příspěvky).

Toto je demonstrativní (nikoliv vyčerpávající) výčet projevů supranacionality, které vyplývají z přenosu pravomoci z členských států na Unii.74

Evropský soudní dvůr již v začátcích evropské integrace poměrně detailně analyzoval povahu práva Evropského společenství jako autonomního právního systému sui generis a jednoznačně vymezil vztah evropského a vnitrostátního práva.

Tyto závěry Soudu, co se týče poměru vnitrostátního a evropského práva a také jím formulované zásady přímého účinku a aplikační přednosti evropského práva, platí dodnes a tvoří integrální součást konstantní judikatury SDEU, přičemž od setrvání na ni se Lucemburský soud nikdy neodklonil.

Navíc právo EU vykazuje dostatečnou pevnost a konzistenci, disponuje svébytnou soustavou pramenů, je koherentní a zajišťuje určitou úroveň organizovaného donucení.75

S ohledem na výše uvedené vlastnosti evropského práva lze naprosto souhlasit s názorem Jiřího Malenovského, že „unijní právní řád uchovává rozhodující vliv v poměru k vnitrostátnímu právu. Je totiž vůči němu v určité míře v postavení ústředního systému a z tohoto titulu usměrňuje s konečnou platností chování členských států i obsah jejich právních řádů. Disponuje k tomu účinnými sankčními prostředky a mechanismy. Přes občasné ,revolty‘ jednotlivých členských států a zvláště jejich ústavních soudů (v podobě ústavní reinterpretací klíčových pravidel nebo řízení ultra vires) zatím nebyla nezávislost (autonomie) unijního právního řádu vystavená závažnému ohrožení“.76

Pokud se podíváme na genesis pojmu supranacionality jako rozhodujícího prvku ve výstavbě EU a unijního právního systemu, zejména v návaznosti na právní postavení jednotlivce, lze poukázat na to, že ačkoliv nadstátnost byla zakotvena již ve zřizovacích smlouvách, nebyl tento element v začátcích evropské integrace vnímán adekvátně především ve vztahu k soukromým osobám na území členských států. Mělo se za to, že Evropské společenství tvoří především ekonomická seskupení založená prioritně za účelem vytvoření společného trhu mezi smluvními stranami a pro dosažení s tím souvisejících určitých politických cílů.

Otázky spojené s povahou supranacionality ve vazbě na její účinky vůči jednotlivcům v rámci ES zůstávaly, až na malé výjimky, mimo přímou pozornost orgánů a institucí ES^77 (podrobněji viz dále).

Zlomovým v chápání nadstátnosti v uvedeném slova smyslu se stalo nejvýznamnější a dnes již téměř legendární rozhodnutí Evropského soudního dvora č. 26/62 z roku 1962 ve věci Van Gend en Loos^78, které se supranacionálním charakterem komunitárního práva programově zaobíralo, včetně vymezení jeho poměru k právu mezinárodnímu a vnitrostátnímu. V relaci k jednotlivcům se pak zvlášť důležitým a významným stalo rozpracování doktríny přímého účinku, která v konečném důsledku a po splnění nezbytných předpokladů znamená možnost pro soukromé osoby dovolávat se svých práv vyplývajících bezprostředně z právních norem ES přímo před vnitrostátními soudy členských států^79.

Tyto své závěry Soud mnohokrát zopakoval a potvrdil v rámci řešení dalších relevantních kauz, a proto tyto v současné době tvoří významnou součást ustálené judikatury Soudního dvora EU. Zároveň s tím je princip přímého účinku spolu s principem aplikační přednosti (nadřazenosti) evropského práva považován za obecnou a klíčovou zásadu celého práva EU, která se uplatňuje v rámci aplikací evropských norem.

Tento aspekt komunitárního práva, předtím opomíjený a neprobádaný, odhalil zcela novou dimenzi Evropských společenství (následné EU), totiž jejich bezprostřední a interaktivní přístup k občanovi. V tom se tato supranacionální organizace zásadně liší od běžných mezinárodních organizací, které principiálně upravují vztahy mezi svými členy, tedy státy.

V této souvislosti je nutno předeslat, že tradiční mezinárodní právo zásadně nepovažuje jednotlivce za adresáty svých norem, jinými slovy, soukromé osoby nejsou subjekty tohoto právního systému^80 (na rozdíl od práva vnitrostátního).

Jedna z výjimek, která prolamuje toto klasické pojetí mezinárodního práva jako práva mezistátního, může být spatřována právě v oblasti lidských práv. Avšak i tam, jak se správně poukazuje v doktríně, se jednotlivec nestává subjektem mezinárodního práva, ale pouze beneficiářem jeho norem lidskoprávní povahy^81, pokud dochází k úpravě těchto práv v mezinárodních instrumentech a self-executing povaze takto zakotvených subjektivních oprávnění jednotlivců^82.

V obdobném smyslu řada autorů označuje jednotlivce za „destinatáře výhod“ (destinataires), jež pro ně vyplynou z realizování mezinárodní úpravy (enjoy benefits from international law).83 V této souvislosti lze plně sdílet názor, jenž zazněl v jurisprudenci ohledně toho, že „je třeba přehodnotit otázku subjektivity jednotlivce jako subjektu mezinárodního práva a jeho způsobilosti k právním úkonům, neboť trend vývoje směruje k uznání této, ačkoliv řekneme odvozené a omezené, subjektivity“84.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidskoprávní mechanismy na úrovni EU a otázky související.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.