Právna interpretácia rodovej rovnosti

Právna interpretácia rodovej rovnosti

Filozoficko-právna analýza problému

Nikoleta Bitterová

Vzor citace:

BITTEROVÁ, N. Právna interpretácia rodovej rovnosti. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021.

Text publikace nebyl nakladatelstvím redakčně zpracován.

Lektorovali:

doc. PhDr. Tatiana Machalová, CSc.

© Mgr. Nikoleta Bitterová, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7552-255-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7552-272-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Seznam použitých zkratek

CEDAW

Vyhláška ministra zahraničných vecí č. 62/1987 Zb. z 13. mája 1987 o Dohovore o odstránení všetkých foriem diskriminácie žien

Dohovor

Oznámenie ministerstva zahraničných vecí č. 209/1992 Zb. o dojednaní Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a Protokolov na tento Dohovor nadväzujúcich

EIGE

Európsky inštitút pre rodovú rovnosť

ESĽP

Európsky súd pre ľudské práva

FRA

Agentúra Európskej únie pre základné práva

GREVIO

Skupina expertov pre boj proti násiliu na ženách a domácemu násiliu

Istanbulský dohovor

Dohovor Rady Európy o predchádzaní násiliu na ženách a domácemu násiliu a o boji proti nemu

Úvod

„Pokiaľ sa v dobrej viere človek obráti na súd, je povinnosťou súdu mu dať odpoveď, rozhodnúť o spravodlivosti. A to aj v prípade, pokiaľ by zákon tento prípad bezprostredne neopísal. Ako to urobiť, aby to bolo transparentné systémové premýšľanie, aby to nebola ľubovôľa, ktorá je koncepčne mimo systému, ktorý tu vybudoval zákonodarca, na to existujú metodológie.” [1]

Pavel Holländer

Diskrimináciu žien je možné považovať za jednu z najrozšírenejších foriem porušovaní ľudských práv vôbec. Táto diskriminácia nie je izolovaným javom, ktorý sa vytvoril vo vákuu, práve naopak. Príčiny diskriminácie a systematického znevýhodňovania žien sú výsledkom historického vývoja spoločnosti. Práve ona nerovnosti medzi ženami a mužmi vytvorila a existujúcimi kultúrnymi a spoločenskými vzorcami ich naďalej udržiava. Mnoho rodových nerovností sa stalo v priebehu času natoľko bežnými a samozrejmými, že nie sú vôbec spochybňované, resp. sú považované za štandard či normu usporiadania spoločenských vzťahov. Vznik a udržiavanie takýchto nerovností sú príkladom toho ako spoločnosť ovplyvňuje právo a zároveň ako právo formuje spoločenské vzťahy, preto si ich riešenie vyžaduje socioprávny prístup. Iba ak dokážeme vykročiť z formálneho rámca právnej rovnosti, ktorý zakazuje diskrimináciu na základe pohlavia a budeme hľadať príčiny a spôsoby riešenia rodových nerovností v širších spoločenských súvislostiach bude možné ich účinne riešiť.

V práci sa snažíme o zasadenie problematiky rodovej nerovnosti do kontextu rodovej stereotypizácie, ktorú označujeme za príčinu a zároveň za výsledok štrukturálnej diskriminácie žien. K zameraniu na rodovú stereotypizáciu nás inšpirovali predovšetkým dve skutočnosti.

Prvou z nich bola mimoriadne živá a názorovo vyhranená diskusia týkajúca sa ratifikácie Dohovoru Rady Európy o predchádzaní násiliu na ženách a domácemu násiliu a o boji proti nemu (ďalej aj ako „Istanbulský dohovor“).[2] Istanbulský dohovor, ktorého cieľom je boj proti násiliu na ženách a riešenie jeho príčin, tým, že domáce násilie označil za „rodovo-podmienené“ očividne zaťal do živého. Zo strany širokej verejnosti ide o nezvyčajne veľký záujem o vyjadrenie sa k tejto problematike. V diskusii sa objavili mnohé argumenty, ktorých pôvodcovia pomerne úspešne spoločnosť strašia tzv. „genderovou ideológiou“. Odmietajú rozlišovanie medzi pohlavím ako biologickou kategóriou a rodom ako sociálnym konštruktom, ktorý umožňuje sociálnym vedám hlbšie analyzovať príčiny existujúceho znevýhodnenia žien. Pritom práve sociálna analýza prostredníctvom kategórie rodu umožnila Istanbulskému dohovoru formovať požiadavku na zmenu „v spoločenských a kultúrnych modeloch správania sa žien a mužov s cieľom odstrániť predsudky, zvyky, tradície a všetky ostatné zvyklosti, ktoré sú založené na myšlienke podradenosti žien alebo na stereotypných rolách žien a mužov,“[3] v boji proti násiliu na ženách. A práve to je pre mnohých odporcov tohto dohovoru neuralgickým bodom. Do ideologického sporu, ktorého predmetom je údajné popieranie prirodzených biologických rozdielov medzi ženami a mužmi sa zapojili nielen politici, právnici, či cirkvi, ale i mnoho ďalších odborníkov i samozvaných odborníkov.

Po inšpirácii diskusiou o ratifikácii Istanbulského dohovoru sme začali hľadať právne argumenty, ktoré by svedčili v prospech povinnosti odstraňovať zaužívané spoločenské a kultúrne vzorce správania s cieľom odstrániť rodové nerovnosti. Argumenty, ktoré by ich označovali za zdroje znevýhodnenia žien. Hľadanie bolo v konečnom dôsledku úspešné a objavili sme prácu akademičiek, ktoré sa rodovej (ale aj inej) stereotypizácii ako problematike ľudských práv dlhobo venujú. Judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej ako „ESĽP“) sme si pre analýzu zvolili nakoľko ide o najvýznamnejšiu európsku autoritu, pokiaľ ide o ochranu ľudských práv a slobôd do značnej miery ovplyvňuje obsah jednotlivých práv chránených Dohovorom[4]. Rovnako zmluvné štáty svojím národným chápaním ovplyvňujú rozhodovaciu činnosť ESĽP, najmä pokiaľ ide o otázku konsenzu na určitých otázkach.

Na základe uvedených inšpiračných zdrojov v práci skúmame ako ESĽP interpretuje vo svojej rozhodovacej činnosti rodovú rovnosť a následne podrobujeme jeho prístup kritickej analýze. Predmetom nášho záujmu je predovšetkým súdna argumentácia a to, ako sa ESĽP s faktickými nerovnosťami medzi ženami a mužmi v konkrétnych prípadoch vyrovnáva. Pri jednotlivých rozhodnutiach sa zameriavame viac na argumentáciu, jej koherentnosť a presvedčivosť, než na samotné výroky rozhodnutí. Vychádzame pritom z presvedčenia, že súdne rozhodnutie, ktoré síce dospieva k správnemu záveru, ale na základe nesprávnych či nepresvedčivých argumentov, spravidla budí rozpaky. Preto sme sa rozhodli skúmať či a ako môže ESĽP prostredníctvom vhodne zvolenej rodovo citlivej interpretácie ľudských práv prispieť k odstráneniu faktických nerovností medzi ženami a mužmi. Takto formulovaná výskumná otázka síce znie zložito, ale vo svojej podstate je jednoduchá. Pri jej skúmaní vychádzame z vopred formulovaných hypotéz:

1. Faktické nerovnosti medzi ženami a mužmi majú rodové príčiny, ktorých prejavom sú rodové stereotypy.

2. ESĽP, ako významná autorita v oblasti ochrany ľudských práv, uplatňuje v prípadoch týkajúcich sa rodových nerovností často doktrínu voľnej úvahy, bez toho, aby vykonal kontextuálnu analýzu z hľadiska článku 14 Dohovoru, ktorý zakazuje diskrimináciu.

3. ESĽP môže pomocou vhodne zvolenej metodológie prispieť k prekonaniu koncepčných a metodologických problémov svojej judikatúry a riešiť tak rodové stereotypy zapríčiňujúce rodové nerovnosti v zmluvných štátoch Dohovoru.

V práci hľadáme odpovede na otázky aké sú interpretačné úskalia s ktorými sa potýka ESĽP pri rozhodovaní rodových otázok.

Cieľom prvej kapitoly je vymedzenie základného rámca skúmanej problematiky a zodpovedanie otázky o akej rovnosti hovoríme ak hovoríme o rodovej rovnosti. Túto kľúčovú kategóriu dekonštrujeme na menšie významové celky, ktorými sú rod a rovnosť. Pochopenie rozdielov medzi analytickou kategóriou rodu a biologickou kategóriou pohlavia je základným teoretickým východiskom pre ďalšie skúmanie príčin faktických nerovností medzi ženami a mužmi.

V druhej kapitole sa budeme usilovať o nájdenie vhodného metodologického aparátu, ktorý nám následne umožní skúmať problematiku rodovej rovnosti v judikatúre ESĽP. Vzhľadom na to, že nadväzujeme na prvou kapitolou vytýčený koncept rodovej rovnosti skúmame najmä metódy vytvorené feministickou právnou vedou, pre ktorú je odstránenie faktických rodových nerovností prirodzeným predmetom záujmu.

Po vymedzení koncepčného rámca a predstavení metód feministickej právnej interpretácie, v tretej kapitole pristúpime k analýze judikatúry ESĽP týkajúcej sa rodovej rovnosti. Predovšetkým budeme skúmať aký koncept diskriminácie ESĽP vo svojich rozhodnutiach uplatňuje, pričom sa budeme snažiť o kritické zhodnotenie jeho prístupu k prípadom diskriminácie na základe pohlavia.

Úlohou štvrtej kapitoly je predstaviť riešenie existujúcich metodologických a koncepčných nedostatkov rozhodovacej činnosti ESĽP v oblasti rodovej rovnosti. Riešenie, ktoré v tejto súvislosti ponúkame je rodovo citlivá interpretácia ľudských práv založená na odstraňovaní stereotypov. Objasnenie úlohy stereotypizácie v rámci mechanizmu diskriminácie nám umožní v záverečnej kapitole analyzovať ako sa k rodovým stereotypom v konkrétnych prípadoch stavia ESĽP.

V poslednej kapitole vychádzame z predpokladu, že rodová stereotypizácia predstavuje problém pri interpretácii ľudských práv. V nadväznosti na predchádzajúcu kapitolu existujúcu rozhodovaciu činnosť ESĽP v oblasti diskriminácie na základe pohlavia podrobujeme kritickej analýze z perspektívy rodovej stereotypizácie. Na jej základe formulujeme závery a odporúčania pre účinné riešenie faktických nerovností prostredníctvom rodovej citlivej interpretácie ľudských práv.

Na nasledujúcich stranách sa usilujeme o vysvetlenie problematiky rodových nerovností v spoločnosti, ich príčin a širších súvislostí. Skúmame v nej význam právnej interpretácie ľudských práv pri riešení týchto nerovností, pričom sa snažíme navrhnúť spôsoby akými je možné interpretovať otázky rodových nerovností v rozhodovacej činnosti ESĽP.

Ambíciou tejto práce je prispieť do súčasnej, nielen akademickej, ale aj širšej odbornej diskusie o rodových otázkach, a to najmä s odkazom na ratifikáciu sporného Istanbulského dohovoru.

[1]  HOLLÄNDER, Pavel. In. Etrend.sk. MÚČKA, František, KUBÍK, Pavol. P. Holländer: Sudcov nemožno trestať za rozsudky [online]. Publikované [8.9.2009]. Dostupné z: http://www.etrend.sk/ekonomika/mozno-zijeme-v-50-rokoch-8.html [cit. 16. 8. 2018]

[2]  V súvislosti s uvedenou diskusiou považujeme za potrebné uviesť, že Istanbulský dohovor bol ratifikovaný väčšinou členských štátov Rady Európy, pričom ho podpísala aj samotná Európska únia, ktorá k nemu plánuje pristúpiť. Ratifikácie sa dočkal vo viacerých členských štátoch Rady Európy, v ktorých sa pravidelne opakovali problémy s domácim násilím pred Európskym súdom pre ľudské práva, vrátane Rumunska či Talianska.

[3]  článok 12 ods. 1 Dohovoru Rady Európy o predchádzaní násiliu na ženách a domácemu násiliu a o boji proti nemu

[4]  Dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, Oznámenie Federálneho ministerstva zahraničných vecí č. 209/1992 Zb. o dojednaní Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd a Protokolov na tento Dohovor nadväzujúcich

1

Rodová rovnosť – Rod a rovnosť^1

„Všetci ľudia sa rodia slobodní a rovní v dôstojnosti aj právach. Sú obdarení rozumom a svedomím a majú sa k sebe správať v duchu bratstva.“

Článok 1 Všeobecnej deklarácie ľudských práv

Žiadna spoločnosť, ktorá sama seba označuje za spravodlivú, demokratickú a chrániacu ľudské práva sa bez princípu rovnosti nezaobíde. Preto sa rovnosť a nediskriminácia, dva prelínajúce sa koncepty, stali základom ochrany ľudských práv.2 Záväzok k rovnosti je záväzkom pozitívnym, ktorý stanovuje konečný cieľ, ideál, ktorý by mal v spoločnosti nastať. Vyplýva predovšetkým z hodnôt akými sú sociálna spravodlivosť, sloboda či dôstojnosť. Nediskrimináciu či zákaz diskriminácie možno chápať ako nástroj, ktorý si právo vytvorilo, aby sa tomuto cieľu priblížilo. Je možné považovať ju predovšetkým za negatívny záväzok, ktorým sa zakazuje nelegitímne rozlišovanie a vylúčenie vo vzťahu k právam. Preto ju niektorí autori považujú za jeden zo spôsobov, ktorý slúži na rozpoznanie nerovných situácií.3 Avšak nie každé rozlišovanie možno považovať za problematické či porušujúce zákaz diskriminácie.

V dôsledku vývoja spoločnosti bol vytvorený široko akceptovaný okruh znakov, na základe ktorých je rozlišovanie neprijateľné. Ak dochádza k rozlišovaniu výlučne na základe týchto znakov, je možné hovoriť o diskriminácii na základe zakázaného diskriminačného dôvodu. Zoznam diskriminačných dôvodov sa dopĺňal na základe toho, že určité odlišovanie prestalo byť spoločensky akceptovateľné. Medzi prvými takými spoločensky neakceptovateľnými dôvodmi rozlišovania sa objavilo aj pohlavie. Vzhľadom na to, že právo reflektuje spoločenskú realitu, je možné spolu s českou právnou teoretičkou Barbarou Havelkovou konštatovať, že zákaz diskriminácie z dôvodu pohlavia sa objavil v dôsledku nerovností medzi mužmi a ženami v spoločnosti.4 Príslušnosť k pohlaviu tak prestala byť legitímnym vysvetlením pre uloženie bremena alebo odňatie výhody. Pohlavie sa tak stalo široko uznávaným diskriminačným dôvodom, na základe ktorého je zakázané odlišné zaobchádzanie so ženami a mužmi. Preto všetky najdôležitejšie nástroje ochrany ľudských práv zdôrazňujú vieru v rovnaké práva žien a mužov či potrebu zabezpečiť rovnaké užívanie práv bez diskriminácie akéhokoľvek druhu.

Avšak problematika rovnosti žien a mužov nie je lineárnou a je potrebné na ňu nazerať komplexnou perspektívou, ktorá prekračuje rámec formálne zakotvených klauzúl rovnosti. Zložitosť samotnej problematiky sa prejavuje už pri jej základnej terminológii. Pohlavie totiž býva často stotožňované s ďalšou kategóriou, ktorá sa často skloňuje v diskurze o rovnosti mužov a žien, rodom. Z toho dôvodu považujeme za potrebné vysvetliť základný pojmový aparát používaný v právnych (a ďalších) diskurzoch o rovnosti medzi mužmi a ženami a to pojmy rod a pohlavie. Rozlišovať medzi nimi je kľúčové najmä preto, že ich zamieňanie a stotožnenie neumožňuje odhaľovať a riešiť skutočné nerovnosti medzi ženami a mužmi, ktoré majú svoj základ v sociálnych a ekonomických podmienkach spoločnosti. V ďalšom výklade sa preto budeme venovať rodovým otázkam, pričom budeme vychádzať čiastočne z feministickej kritiky existujúceho statusu quo, ktorá poukazuje na to, že formálne zakotvená rovnosť (de iure) zakrýva mnohé faktické nerovnosti (de facto) a nespravodlivé zaobchádzanie so ženami.

1.1

Pohlavie verzus rod

V období posledných rokov panuje v slovenskej spoločnosti mimoriadne živá diskusia o významoch kategórií pohlavie a rod a to aj v súvislosti s ratifikáciou Dohovoru Rady Európy o predchádzaní násiliu na ženách a domácemu násiliu a o boji proti nemu, skrátene Istanbulského dohovoru. Napriek tomu, že bližšiu pozornosť tomuto dohovoru a záväzkom z neho plynúcim budeme venovať až v piatej, záverečnej kapitole, je tento dokument vhodným príkladom toho, aké problémy sa spájajú s porozumením základných kategórií rod a pohlavie. Odporcom tohto dohovoru vadí práve terminologické rozlišovanie medzi týmito kategóriami, ktoré odmietajú a nazývajú ho „genderovou ideológiou.” Uvedené rozlišovanie odmietajú ako nevedeckú teóriu a Istanbulský dohovor obviňujú zo šírenia myšlienok, ktoré údajne potierajú prirodzené rozdiely medzi ženami a mužmi.

Obe kategórie, pohlavie i rod delia ľudské bytosti na dve skupiny, na mužov a ženy. V odbornej literatúre je kategória pohlavia spájaná s biologickými charakteristikami a pojem rod vyjadruje sociálny konštrukt rolí, ktoré sa spájajú so ženami a mužmi. Diskusia o týchto kategóriách je vedená v duchu, či a prečo je potrebné medzi nimi rozlišovať.5 Aby sme mohli zaujať stanovisko a uviesť dôvody, pre ktoré je potrebné diferencovať medzi nimi, je potrebné tieto kategórie stručne predstaviť.

1.1.1

Pohlavie/sex ako biologická kategória

Slovo pohlavie je prekladom latinského slova sexus a preto je často nahrádzané slovom sex ako jeho synonynom. Ide o označenie biologických (pohlavných) znakov, na základe ktorých sa ľudí delia ženy a mužov. Napriek tomu, že ženy a muži sa vždy líšili svojím pohlavím, trvalo pomerne dlhé obdobie kým túto skutočnosť začali reflektovať prírodné, ale predovšetkým spoločenské vedy.

V skutočnosti až druhá polovica 18. storočia priniesla chápanie pohlavia ako dôsledného anatomického rozlíšenia ľudských bytostí na mužov a ženy. Tento biologický dimorfizmus nahradil dovtedy prevládajúci model jedného stelesneného pohlavia. Rozvoj prírodných vied, s ním súvisiace poznatky o ľudskom tele a „prirodzená filozofia” prispeli k tomu, že aj spoločenské vedy sa začali prikláňať k dvojpohlavnému modelu, ktorý zobrazuje mužov a ženy ako ostré protiklady a nie ako to stelesnenie duše na základe blízkosti k Bohu.6

Novovytvorené odôvodňovanie odlišností medzi ženami a mužmi sa uplatnilo aj pri prijímaní prvých deklarácií o ľudských právach v priebehu 18. storočia. Deklarácie, ktorých základom boli revolučné myšlienky „slobody, rovnosti, bratstva” využili argumentáciu biologického dimorfizmu, aby ňou ospravedlnili pretrvávajúce vylúčenie žien z účasti na politickom živote. Dali tým jednoznačne najavo, že univerzálne práva prináležali iba obmedzenému okruhu subjektov, z ktorého boli ženy vylúčené z dôvodu svojho pohlavia.

V nadväznosti na túto prax zákonodarcovia v čase prijímania prvých občianskych zákonníkov využili právo ako nástroj, ktorým ďalej legitimizovali vylúčenie žien z účasti na politickom živote. Výlučnou doménou žien naďalej zostávala súkromná sféra domácnosti.

Počas 20. storočia sa argumentácia biologickým dimorfizmom naďalej kultivovala. Muži a ženy začali byť vnímaní ako prirodzené druhy, rozlíšené na základe rozličných biologických charakteristík akými sú chromozómy (xy-xx), hormóny, gonády, vnútorná morfológia, vonkajšie genitálie či druhotné pohlavné znaky.7 Takéto chápanie pohlavia sa v spoločenských vedách objavuje dodnes a spravidla sa ním označuje komplex biologických charakteristík, najmä však vrodené fyziologické rozdiely medzi mužmi a ženami.

Z takéhoto vymedzenia vychádza aj Európsky inštitút pre rodovú rovnosť (European Institute for Gender Equality, ďalej aj ako „EIGE“). Ten chápe pohlavie ako „priradenie biologických a fyziologických charakteristík, ktoré definujú ľudskú bytosť ako muža alebo ako ženu.”8

Za spoločnú charakteristiku prevládajúcich definícii pohlavia je možné označiť ich dôraz na skutočnosť, že odlišnosti medzi mužmi a ženami sú biologickej povahy a vyplývajú výlučne z anatomického rozlišovania na mužov a ženy. V takomto chápaní je „biológia osudom.” To či sa ľudská bytosť narodí ako žena či muž teda rozhoduje o jeho ďalšom živote, možnostiach či obmedzeniach jeho sebarealizácie. Pohlavie je v tomto zmysle pevnou, nemennou kategóriou a možno hovoriť dokonca o určitom biologickom determinizme.

Avšak takéto jednoznačné vymedzenie kategórie pohlavia už nie je všeobecne akceptované a čoraz častejšie sa vo vzťahu k nemu ozývajú kritické hlasy. Takáto kritika je založená najmä na skutočnosti, že vrodené biologické charakteristiky nie sú nemenné a rozdiely medzi pohlaviami môžu byť často vytvárané, prehlbované či naopak stierané pôsobením spoločnosti. Napríklad americká feministická filozofka Judith Butlerová odmieta označenie „ženy” pre určitú spoločnú identitu ako spoločenský konštrukt. Podľa nej táto kategória slúži feminizmu iba na to, aby poukázal na existenciu „univerzálneho patriarchátu” a presadil svoje spoločenské požiadavky. Konštrukcii pohlavia vyčíta najmä to, že binárna deľba na mužov a ženy redukuje identity konkrétnych žien a mužov a vytrháva ich z kontextu.9 Butlerová je zástankyňou konceptu komplexnej a a viacnásobnej identity.

Na problém chápania úlohy biologického pohlavia pri vysvetľovaní sociálno-normatívneho sveta upozorňuje rakúska feministická filozofka Herta Nagl-Docekalová. Poukazuje na to, že každému pohlaviu prináležia iné sociálne role, pričom odvolávanie sa na prírodu tradične slúžilo na legitimizáciu patriarchálnych štruktúr.10 Takáto legitimizácia spoločenských noriem s odkazom na prírodu je podľa Docekalovej neudržateľná, keďže vedie k znevýhodňovaniu žien. Odmieta biologický redukcionizmus, ale zároveň spochybňuje i výlučnú rodovú konštrukciu „ženstva“ a „mužstva“. Poukazuje na zmysluplnosť rozlišovania kategórií pohlavie a rod, pričom existenciu oboch považuje za „vhodný nástroj spracovania poznatku, že spoločenské normy je nutné odlišovať od ich telesných podmienok, i keď môžu byť doslova vtelované.“11 U Docekalovej pohlavie a rod nie sú protikladmi, práve naopak, musia sa funkčne dopĺňať. V niektorých situáciách je potrebné používať kategóriu pohlavia a iné situácie si vyžadujú použitie kategórie rodu.12

1.1.2

Rod/gender ako sociálna kategória

Od biologickej kategórie pohlavia sa teda odlišuje pojem rod, ktorý je kategóriou výrazne komplexnejšou. Pojem rod sa používa v slovenčine ako ekvivalent anglického „gender“13. Čeština si ponechala pôvodné slovo, bez ďalšieho prekladu, takže slovenská „rodová rovnosť“ a česká „genderová rovnost“ predstavujú pojmové ekvivalenty.14

Koncepcia rodu, s ktorým sú spájané kultúrne podmienené charakteristiky „ženskosti“ a „mužskosti“ bola prijatá za účelom vyvážiť biologický redukcionizmus, ktorý spočíva v presvedčení, že úlohu človeka v spoločnosti určuje výlučne jeho anatómia.15 Rod sa teda začal používať za účelom vysvetlenia odlišností „mužského” a „ženského” sveta a rolí, ktoré od nich spoločnosť očakávala.16 Rod je preto možné označiť za sociálny, resp. kultúrny konštrukt, ku ktorému sa následne „viažu pripisované alebo očakávané sociálne roly a správanie, ale aj predsudky a stereotypy”.17 Začal sa používať ako analytická kategória, prostredníctvom ktorej spoločenské vedy ako sociológia, psychológia, či sociálna antropológia skúmajú vzťahy v spoločnosti. Umožňuje im preskúmať ako vlastnosti či roly pripisované mužom a ženám ovplyvňujú ich individuálne životy v súkromnej a verejnej sfére.

Ak vychádzame z dôvodov, na základe ktorých rod ako kategória vznikol, potom je najmä „sociálnou a kultúrnou kategóriou, ktorá nám umožňuje interpretovať vzťahy mužov a žien v širších spoločenských súvislostiach a vzájomných podmienenostiach, pričom sú zohľadnené charakteristické aspekty sociálneho bytia žien a mužov.“18

Podľa definície už spomínaného inštitútu EIGE je pojmom rod možné označiť „sociálne atribúty a možnosti spojené so skutočnosťou, že niekto je muž alebo žena a so vzťahmi medzi mužmi a ženami, chlapcami a dievčatami, ako aj so vzťahmi medzi ženami a vzťahmi medzi mužmi navzájom.“19 Spoločným znakom takýchto vymedzení je to, že obsah kategórie rod je určený predovšetkým prevládajúcimi spoločenskými vzťahmi. Obsah mužského a ženského rodu je naplnený konkrétnymi podmienkami života spoločnosti, v ktorých sa následne realizuje. Rod je teda dynamickou sociálnou kategóriou, ktorá sa mení v závislosti od zmeny ekonomických, politických a ďalších okolností.

Avšak mnohé feministické autorky nešetria kritikou ani pokiaľ ide o deľbu na ženy a mužov na základe kategórie rodu. Napríklad už spomínaná Butlerová ju odmieta vzhľadom na to, že podľa nej iba prenáša binárnosť pohlavia do roviny sociálnej a kultúrnej a preto sa stále pohybujeme v zjednodušenej rovine, v ktorej delíme všetky osoby na mužov a ženy, bez ohľadu na ich komplexné identity.20

Z uvedených vymedzení pohlavia a rodu je na prvý pohľad zrejmý rozdiel medzi týmito kategóriami. Pohlavie odkazuje výlučne na biologické charakteristiky a považuje ich za pôvod všetkých odlišností mužmi a ženami. Rod odkazuje na také odlišnosti, ktoré sú podmienené či vytvárané spoločnosťou a dynamicky sa menia tak, ako sa menia podmienky života spoločnosti. Rozlíšenie medzi pohlavím a rodom, tak ako je v súčasnosti chápané, nepopiera existenciu biologickej odlišnosti pohlaví, práve naopak, stavia na nich.

Pokiaľ by sme chceli vymedziť vzťah medzi pohlavím a rodom, resp. stanoviť, ktoré odlišnosti medzi osobami možno pripísať výlučne pohlaviu a kde začínajú rodovo konštruované odlišnosti, stanovili by sme si pomerne ambicióznu úlohu. Americkí sociológovia Curran a Renzettiová poukazujú na to, že pri zvnútornení rodu zohrávajú významnú úlohu ako samotná biologická skutočnosť, tak aj proces učenia.21 Zdôrazňujú, že vymedziť presný rozsah biologického vplyvu na formovanie rodu je prakticky nemožné, keďže proces učenia začína ihneď po narodení dieťaťa. Poukazujú pritom na komplexnú previazanosť biologických a kultúrnych faktorov. Na rod je teda možné nazerať ako na súbor spoločenských očakávaní, ktoré sa prenášajú sociálnym učením a ďalej sa zvnútorňujú.22

Napriek tomu, že obe kategórie, pohlavie i rod čelia kritike, a to najmä pre svoj zjednodušujúci charakter, ide o pojmy, ktoré sú bežne používané v mnohých spoločenských vedách, vrátane práva. Z toho dôvodu je potrebné ich odlišnému významu správne porozumieť a rozlišovať medzi nimi, najmä pokiaľ ide o odborné diskurzy. Pohlavie a rod bývajú totiž často používané ako synonymá, čo však nepovažujeme za správne, vzhľadom na to, že pomenúvajú a popisujú odlišnú realitu života žien a mužov.

Ako sme uviedli už na začiatku výkladu, rozlišovanie medzi osobami pokiaľ ide ukladanie bremien alebo priznávanie výhod výlučne na základe pohlavia je právom zakázané. Právo považuje pohlavie a biologické rozdiely medzi mužmi a ženami za diskriminačný dôvod, na základe ktorého zakazuje určité správanie. Mnohé medzinárodné ľudskoprávne dokumenty zakazujú formálne rozlišovanie na základe biologických charakteristík. Problémom, ktorý sa v tejto súvislosti objavuje je, že napriek formálnemu zákazu rozlišovania medzi mužmi a ženami (de iure), stále pretrvávajú faktické nerovnosti medzi nimi (de facto). Existujúce faktické nerovnosti medzi mužmi a ženami nemožno označiť za výsledok biologickej deľby na základe pohlavia, ale ako dôsledok pôsobenia sociálnych konštrukcií a vzorcov, ktoré sa s deľbou na základe pohlavia spájajú. Vzhľadom na to, že ich príčiny je potrebné hľadať v pôsobení spoločenských vzťahov, rodových stereotypoch či predsudkoch, budeme tieto nerovnosti ďalej označovať za rodové. Problematiku rodových nerovností je potrebné riešiť komplexne tak, aby bolo možné odhaliť aj také nerovnosti, ktoré formálny zákaz odlišného zaobchádzania na základe pohlavia nie je schopný postihnúť. Prvou otázkou, ktorú si v súvislosti s rodovou rovnosťou položíme a ktorú sa pokúsime zodpovedať je, že o akej rovnosti hovoríme, ak hovoríme o rodovej rovnosti.

1.2

Rovnosť nie je rovnakosť

Ak chceme skúmať rodové rovnosti, resp. nerovnosti v spoločnosti je potrebné v prvom rade vysvetliť aké situácie možno označiť rovnými či nerovnými. Ako sme už uviedli, mnohé katalógy ľudských práv zakazujú rozlišovanie na základe konkrétnych diskriminačných dôvodov, medzi ktorými sa nachádza aj pohlavie a napriek tomu je možné empiricky preukázať^23 a konštatovať že v spoločnosti pretrvávajú mnohé nerovnosti medzi mužmi a ženami. V nasledujúcom texte sa pokúsime vysvetliť čo znamená princíp rovnosti a aké formy rovnosti právo pozná. Napokon si budeme klásť otázku o akú rovnosť má právo usilovať, aby garantovalo rodovú rovnosť a spravodlivé zaobchádzanie s mužmi a ženami.

1.2.1

Formálna rovnosť

Rovnosť ako ideál^24 je pomerne modernou myšlienkou, ktorá nebola pre spoločnosť vždy samozrejmou. Východisko dodnes prevládajúcej interpretácie rovnosti v práve možno nájsť u gréckeho filozofa Aristotela, ktorý rovnosť považoval za základnú vlastnosť spravodlivosti.25 Kvôli lepšiemu porozumeniu jednotlivých foriem rovnosti je potrebné aspoň stručne predstaviť Aristotelovo chápanie týchto pojmov. Podľa neho platí, že tam kde niet rovnosti, dochádza k ohrozeniu spravodlivosti. Zároveň si uvedomoval, že tento pojem je príliš abstraktný a tak rozlišoval medzi všeobecnou a čiastočnou spravodlivosťou. Pojmom všeobecná spravodlivosť chápal zákonnú spravodlivosť, podľa ktorej spravodlivým je ten, kto dbá na zákony a dodržiava rovnosť. Právom je podľa neho zákonnosť a rovnosť a naopak bezprávím nezákonnosť a nerovnosť.26

Pokiaľ ide o čiastočnú spravodlivosť, Aristoteles si uvedomoval do akých vzťahov ľudia vstupujú a preto v užšom slova zmysle rozlišoval medzi dvoma druhmi materiálnej spravodlivosti a to spravodlivosťou rozdeľovacou a spravodlivosťou vyrovnávajúcou.27 Rozdeľovacia spravodlivosť sa objavuje vo verejnej sfére a týka sa najmä rozdeľovania výhod a bremien medzi členmi spoločnosti. Takáto spravodlivosť je založená na porovnávaní a pomerovaní, pričom si vyžaduje aspoň štyri členy. Dvoma členmi sú osoby medzi ktorými sa pomeruje a ďalšími dvoma členmi sú bremená alebo výhody, ktoré sa jedná, pričom tie musia byť v rovnakom vzťahu ako osoby. Podľa Aristotela ak osoby nie sú rovnaké, nemôžu im prináležať rovnaké podiely a keď sú rovnaké, nemôžu im prináležať odlišné podiely.28 Aristotelova formula rovnosti požaduje, aby sa s rovnakým zaobchádzalo rovnako a s odlišným odlišne, teda zjednodušene povedané rovnako rovnakým.29

Druhou formou spravodlivosti je spravodlivosť vyrovnávajúca, ktorá upravuje vzťahy v súkromnej sfére, ktoré vznikajú na dobrovoľnom i nedobrovoľnom základe.30 Táto forma spravodlivosti predstavuje podľa neho stred medzi stratou a ziskom pričom „zákon sa pozerá iba na rozdiel medzi výškou bezprávia a škody a s osobami zaobchádza ako s rovnakými, že jeden bezprávie pácha a druhý ho znáša a že jeden spôsobil škodu a druhý bol poškodený. Preto sa sudca pokúša vyrovnať túto formu bezprávia, ktorá je porušením rovnosti.“31

Slovenská teoretička Eva Ottová v nadväznosti na Aristotelovo učenie o spravodlivosti uvádza, že o rovnosť je vždy rovnosťou k niečomu a vzhľadom na faktickú nerovnosť ľudí, rovnosť predstavuje „rovné meradlo na nerovných ľudí“, je teda vždy formálna.32 To, že Aristotelovo chápanie formálnej rovnosti je stále aktuálne potvrdzuje aj český právnik zaoberajúci sa európskym právom Michal Bobek, ktorý uvádza, že rovnosti býva často pripisovaná vlastnosť akcesority, z dôvodu, že rovnosť sa často spája s inými hodnotami či právami. Podľa takého chápania je rovnosť vždy „rovnosťou v niečom, vždy vo vzťahu k nejakému dobru či bremenu v spoločnosti.”33

Ďalší významný míľnik vo vývoji chápania rovnosti prinieslo 18. storočie, ktoré sa nieslo v duchu revolúcií požadujúcich zrovnoprávnenie občanov a odňatie stavovských výhod dovtedy privilegovaným skupinám. Francúzska Deklarácia práv človeka a občana z roku 1789 vyjadrovala rovnosť občanov nasledovne: „zákon je rovnaký pre všetkých, či už poskytuje ochranu alebo trestá. Všetci občania sú si pred ním rovní, majú rovnaký prístup ku všetkým verejným hodnostiam, miestam a verejným zamestnaniam podľa svojich schopností a len podľa rozdielov, ktoré vyplývajú z ich cností a nadania.”34 S prvými ústavami sa objavili aj prvé snahy o zakázanie určitých typov rozlišovania medzi ľuďmi. Rovnosti začal byť pripisovaný význam, v ktorom sú ľudia považovaní za rovných v dôsledku svojej rovnej hodnoty ako ľudských bytostí. Takéto chápanie právnej rovnosti ešte zosilnelo po hrôzach druhej svetovej vojny a v čase keď sa prijímali prvé medzinárodné katalógy ľudských práv, ktorých sa klauzula rovnosti stala neoddeliteľnou súčasťou.

Podľa českého autora Večeřu možno v rámci právnej rovnosti rozlišovať dva jej základné aspekty, menovite rovnosť pred zákonom a rovnosť v právach.35 Rovnosť pred zákonom, ako výsledok spomínaných republikánskych revolúcií podľa neho znamená, že za rovnakých podmienok nastanú pre všetkých rovnaké právne následky predvídané zákonom. Základom tohto aspektu rovnosti je poskytnutie rovnakej ochrany všetkým subjektom práva a zabránenie arbitrárnosti.36Takého chápanie právnej rovnosti inými slovami znamená, že zákon sa musí vzťahovať na všetkých rovnako, v očiach zákona sú si všetci rovní, nikto nie je viac ako iní. Nikto by nemal byť „viac ako zákon“, nemalo by platiť, že v spoločnosti sú si všetci rovní, ale predsa len, niektorí sú rovnejší.37 Sankcie za porušenie zákona by mali byť rovnaké pre všetkých, bez ohľadu na výšku majetku, pohlavie, alebo národnosť. Záujmom všetkých občanov by mal štát prikladať rovnakú mieru vážnosti a dôležitosti a mal by im poskytnúť rovnakú mieru ochrany.38Takúto klauzulu rovnosti pred zákonom dnes zakotvujú všetky najvýznamnejšie medzinárodné ľudskoprávne dokumenty.

Druhý aspekt právnej rovnosti, rovnosť v právach, resp. rovnoprávnosť Večeřa vysvetľuje tak, že ustanovenia právnych noriem nesmú obsahovať žiadne diskriminujúce či privilegujúce ustanovenia.39 Rovnoprávnosť teda zakazuje diskrimináciu ako neodôvodnené menej priaznivé zaobchádzanie s jednotlivcami alebo skupinami. Príkladom, na ktorom je možné demonštrovať oba aspekty právnej rovnosti je článok 7 Všeobecnej deklarácie ľudských práv OSN z roku 1948, ktorý garantuje rovnosť pred zákonom a zároveň zakazuje akúkoľvek diskrimináciu. Jeho ustanovenie znie „všetci sú si pred zákonom rovní a majú právo na rovnakú zákonnú ochranu bez akejkoľvek diskriminácie. Všetci majú právo na rovnakú ochranu proti akejkoľvek diskriminácii, ktorá porušuje túto deklaráciu a proti akémukoľvek podnecovaniu takejto diskriminácie.”40 Toto ustanovenie má teda „obojaký charakter” a požaduje naplnenie oboch aspektov právnej rovnosti, rovnosti pred zákonom, i rovnoprávnosti.

Večeřa však upozorňuje na to, že rovnoprávnosť zahŕňa aj aspekt „sociálneho vyrovnania, teda zníženia sociálnych nerovností a požiadavku rovnosti podľa meradiel rovnosti.”41 Zdôrazňuje tak, že napriek formálne ukotveným garanciám rovnosti ako je to napríklad v uvedenom článku 7 Všeobecnej deklarácie ľudských práv v spoločnosti existujú faktické nerovnosti, ktoré sú výsledkom pôsobenia ekonomických a sociálnych podmienok. Napriek takejto právom garantovanej rovnosti mnohé osoby nemôžu fakticky vykonávať práva, ktoré sú im formálne priznané, lebo existujúce spoločenské nerovnosti im ich výkon znemožňujú. V niektorých prípadoch dokonca formálna rovnosť vedie k ďalšiemu prehlbovaniu spoločenských, najmä ekonomických nerovností. V prípade takýchto nerovností sa prístup založený na formálnej rovnosti ukazuje ako nedostatočný, lebo štát musí za cieľom dosiahnutia rovnosti urobiť viac ako len zakázať diskrimináciu. Musí prijať materiálnejší prístup k rovnosti. Tento autor tak problematizuje to, že prevládajúce úvahy o právnej rovnosti sa týkajú stále iba jej formálnej podoby. Skutočná rovnosť si podľa neho vyžaduje opustenie uvedenej Aristotelovej formuly rovnakého zaobchádzania.42

1.2.2

Kritika formálnej rovnosti

Formálne zakotvenie rovnosti v podobe rovnosti pred zákonom nemožno považovať za dostatočný nástroj, ktorým by bolo možné zaistiť dosiahnutie faktickej rovnosti v spoločnosti. O faktickej rovnosti sa v teóriách spravodlivosti hovorí ako o materiálnej rovnosti, ktorá zohľadňuje konkrétne podmienky, v ktorých sa formálne zakotvená rovnosť realizuje. Jej uplatnením sa má docieliť spravodlivejšie usporiadanie vzťahov v spoločnosti a korekcia faktických nerovností, ktoré vznikajú v dôsledku uplatňovania prístupu založeného na rovnosti ako rovnakom zaobchádzaní.

Oxfordská profesorka práva Sandra Fredmanová podáva celkom presvedčivú kritiku formálnej rovnosti a na jej základe následne konštruuje svoju predstavu rovnosti založenej na jej materiálnom chápaní. Vychádza z chápania formálnej rovnosti ako konzistentnosti zaobchádzania, v zmysle ktorého má byť s rovnakým zaobchádzané rovnako. Jej východiskovým bodom je teda rovnosť ako rovnaké zaobchádzanie, v rámci ktorého je odlišné zaobchádzanie na základe stanovených diskriminačných dôvodov zakázané. Fredmanová takéto poňatie rovnosti odmieta predovšetkým preto, že je podľa nej príliš abstraktné a „odtrhnuté od sociálnej reality,” keďže nezohľadňuje sociálne podmienky a predovšetkým odlišný prístup k moci.43

Prvým bodom jej kritiky formálnej rovnosti je problém súvisiaci s porovnávaním osôb. Ako sme už vyšie uviedli, nie každé rozlišovanie možno označiť za neodôvodnené či diskriminačné. Ak vychádzame z formálnej koncepcie rovnosti je potrebné vždy porovnávať osoby, resp. skupiny osôb, aby sme mohli konštatovať, či v konkrétnom prípade došlo k odlišnému zaobchádzaniu na základe zakázaného dôvodu. Nejasným je podľa nej kritérium, ktoré určuje, na ktoré rozdiely je potrebné pri konkrétnom porovnávaní nazerať ako na relevantné.44

Ďalšiu výčitku smeruje voči samotnému jadru koncepcie formálnej rovnosti, voči rovnakému zaobchádzaniu. Na rovnaké zaobchádzanie možno nazerať ako na zaobchádzanie s dvoma osobami, ktoré môže byť rovnako dobré, ale aj rovnako zlé. To čo formálnu rovnosť zaujíma je či toto zaobchádzanie bolo rovnaké.45 Formálnu rovnosť označuje za obsahovo prázdnu požiadavku. Avšak táto jej námietka nie je priekopníckou myšlienkou. Takúto kritiku smerom k formálnej rovnosti už v minulosti adresovali viacerí autori, ktorí sa zaoberali otázkami spravodlivosti a rovnosti, medzi nimi aj česko - rakúsky právny filozof Ota Weinberger. Podľa neho „princíp formálnej rovnosti je absolútne obsahovo prázdny a hodnotovo neutrálny ... Sám osebe ako princíp nevylučuje nijakú diferencujúcu podmienku a nijaké právne dôsledky, núti nás však, aby sme tieto podmienky a následky výslovne uviedli ...”46 V nadväznosti na túto výčitku však český a slovenský právny teoretik a bývalý sudca Ústavného súdu Českej republiky Pavel Holländer tvrdí, že formálna spravodlivosť nie je sama o sebe obsahovo prázdnou kategóriou, prázdnou je iba „ohľadne formulovania relevantných a akceptovateľných hľadísk odlišovania subjektov (skupín), kongruencie dobier a bremien, ako aj formulovania predmetu spravodlivostných úvah.”47 Za kľúčové teda považuje stanovenie kritérií, na základe ktorých je možné subjekty porovnávať a následne konštatovať či zaobchádzanie s nimi bolo spravodlivé alebo nie. Problematizuje teda aspekt formálnej rovnosti, v rámci ktorého je potrebné predovšetkým stanoviť relevantnosť konkrétnych odlišností v porovnávaných prípadoch.

Ďalším problémom, ktorý súvisí s uplatňovaním výlučne hľadiska formálnej rovnosti je možnosť zníženia štandardu ochrany práv. Ak sa držíme chápania rovnosti ako prísne konzistentného zaobchádzania, naplniť požiadavku rovnakého zaobchádzania je možné dvoma spôsobmi. Prvý spôsob rozširuje výhodu aj na predtým znevýhodnenú osobu a vo výsledku je s oboma osobami zaobchádzané rovnako priaznivým spôsobom. Avšak ak pristupujeme k rovnosti výlučne ako rovnakému zaobchádzaniu, odlišné zaobchádzanie môže byť vyriešené aj odňatím výhody predtým zvýhodnenej osobe. Docielilo sa rovnako nepriaznivé zaobchádzanie pre obe osoby. Tento jav je v odbornej literatúre označovaný ako „levelling down.“48 Oba tieto spôsoby sú súladné s princípom rovnakého zaobchádzania. Americké antidiskriminačné právo s konceptom levelling down ani v minulosti nemalo problém,49 bežne sa objavoval v rozhodovacej činnosti tamojších súdov, avšak pre európsky právny priestor jeho aplikácia nie je typická. Jeho uplatňovanie vedie k znižovaniu štandardu ochrany ľudských práv, čo z pohľadu ich ochrany nie je žiaduce. Európski sudcovia sú pri konfrontácii s možnosťou zníženia štandardu ochrany práv veľmi opatrní, vzhľadom na zodpovednosť, ktorá sa s tým spája.50 V tejto súvislosti si už spomínaný český autor Bobek kladie otázku, či je takáto nemožnosť zníženia už dosiahnutého štandardu ochrany práv v sudcovskom rozhodovaní skutočne žiaduca.51 Vzhľadom na to, že levelling down ústi do odňatia relatívnej výhody za účelom dosiahnutia konzistentnosti zaobchádzania, považujeme za ho za neželateľné pre účinnú ochranou ľudských práv. V tejto súvislosti uvádzame, že napríklad Európsky súd pre ľudské práva levelling down v procese výkonu svojich rozsudkov nezakazuje, dáva štátom na výber spôsobom akým konštatovanú diskrimináciu môžu napraviť, ale jeho uplatnenie by považoval za prekážku pokroku v oblasti ľudských práv.52

Tento problém znižovania štandardu ochrany v rámci formálnej rovnosti býva preto v praxi riešený spojením s inou hodnotou či právom, ktoré to neumožnia, napríklad s ľudskou dôstojnosťou.53 Inými slovami takéto spojenie slúži na to, aby sa ním zabránilo rovnako zaobchádzaniu, ktoré sa prieči ľudskej dôstojnosti.54

Ďalším praktickým problémom formálnej rovnosti, ktorý kritizuje Fredmanová je nevyhnutnosť nájsť v každej situácii vhodný komparátor.55 Ak osoba namieta odlišné, menej priaznivé zaobchádzanie, musí preukázať, že s ňou bolo zaobchádzaného menej priaznivo ako s inou osobou v rovnakej, resp. porovnateľnej situácii. Preukázanie existencie takéhoto komparátora teda zaťažuje toho, kto nepriaznivé zaobchádzanie namieta. Pokiaľ ide o takúto nevyhnutnosť nájsť vhodný komparátor v každej situácii a vnímanie rovnosti ako relačnej veličiny, problematizuje ju z dvoch hľadísk.

Na jednej strane je podľa nej problémom to, že takéto porovnávanie je veľmi relatívne, keďže vyžaduje, aby osoby boli v rovnakej alebo porovnateľnej situácii, ale iba vzhľadom na ten diskriminačný dôvod, o ktorý sa v konkrétnom prípade jedná. To znamená, že ak diskrimináciu namieta žena, spravidla bude komparátorom muž, pričom pri porovnávaní týchto osôb formálna rovnosť neprihliada na ďalšie charakteristiky, ako je napríklad rasa či vek.56Avšak komplexnú situáciu jednotlivca určujú práve všetky tieto charakteristiky. Komparátorom pri rovnakom zaobchádzaní potom zďaleka nie je abstraktná osoba, ale v skutočnosti je ním podľa Fredmanovej „biely muž, kresťan, bez postihnutia, a heterosexuál.”57

Feminizmus tento fenomén označuje ako „male as a norm”, resp. normu muža. Napríklad americká feministická teoretička, predstaviteľka radikálneho feminizmu Catharine MacKinnonová tvrdí, že „skutočná miera, v ktorej sa muž stal meradlom všetkých vecí, zostáva skrytá. Pod vlajkou rovnakosti sú ženy posudzované podľa toho, nakoľko zodpovedajú mužom..... Rodová neutralita tak proste znamená mužskú normu.“58 Uvedený názor sa vo feministických teóriach objavuje často a jeho základom je, že mužské vzorce správania sú považované za tak hlboko prijatý a zakorenený štandard toho čo je „prirodzené” a „normálne”, že je veľmi ťažké ich spochybniť. Preto na všetko, čo sa tomuto mužskému štandardu vymyká je pri porovnaní s ním nazerané s nevôľou.

Druhý problém, ktorý sa s imperatívom komparátora spája je praktického charakteru, vzhľadom na to, že bremeno nájdenia vhodného komparátora zaťažuje toho, kto diskrimináciu namieta. Čo však robiť v situáciách, ak je komparátorov viac alebo naopak neexistuje žiaden?59 V tejto súvislosti sa ako najčastejší príklad uvádza problematika práv tehotných žien, pri ktorých neexistuje žiadny vhodný mužský komparátor, ak je namietané odlišné zaobchádzanie z dôvodu pohlavia. Tehotné ženy tak boli v minulosti z dôvodu potreby komparátora porovnávané s chorým mužom,60 čo však nebolo považované za vhodný prístup.

Formálnu rovnosť teda možno do veľkej miery kritizovať pre jej schématickosť, v rámci ktorej sa snaží „natlačiť ľudí do škatuliek” konkrétnych diskriminačných dôvodov a neprihliada na sociálny kontext a identitu jednotlivca. Avšak identita ľudských bytostí je tvorená mnohými vrstvami a označiť niekoho ako ženu, Židovku či Slovenku zďaleka nepostihuje sociálnu realitu jednotlivca. Formálna rovnosť berie vždy do úvahy iba obmedzenú časť osobnosti, a to tú, ktorá je práve potrebná pre porovnávanie v rámci testu odlišného zaobchádzania z konkrétneho diskriminačného dôvodu. Nezohľadňovaním ďalších odlišností sa však často v skutočnosti upevňujú faktické rozdiely.61

V súvislosti s potrebou nájsť za každých okolností potrebný komparátor upozorňujeme na to, že v určitých prípadoch nepriaznivého zaobchádzania nie je samotné porovnávanie považované za potrebné či vhodné. Autori, ktorí to namietajú vychádzajú z predpokladu, že následky nepriaznivého zaobchádzania v mnohých prípadoch nie sú relačného charakteru. Príkladom môže byť stereotypizácia, ktorej sa budeme bližšie venovať v samostatnej kapitole. Pri stereotypizácii negatívne následky nevznikajú preto, že by s osobou bola zaobchádzané horšie ako s inou, ale preto, že jej je odňatá výhoda na základe verejného obrazu, ktorý o nej vytvorila iná skupina. V dôsledku toho skutočným škodlivým následkom je, že táto osoba pocítila zníženie svojej hodnoty a zároveň s ňou bolo zaobchádzané neprijateľným spôsobom.62

Posledným aspektom formálnej rovnosti, ktorý táto autorka problematizuje, je jej zameranie na individuálnosť.63 Pričom tým má na mysli ako individuálnosť subjektu, s ktorým sa nepriaznivo zaobchádza, tak zároveň aj individuálnosť diskriminujúcich subjektov. V prvom prípade uplatnenie formálnej rovnosti znemožňuje uznať skutočnosť, že príslušnosť osoby k určitej sociálnej skupine tvorí významnú časť jej identity. Môže s ňou byť zaobchádzané nepriaznivo práve z dôvodu príslušnosti k tejto skupine.64 Individuálnosť formálnej rovnosti na strane toho kto diskriminuje sa spája so subjektívnou zodpovednosťou a preukázaním diskriminačného úmyslu, to však neumožňuje riešiť štrukturálne formy diskriminácie a nerovnosti.

Vychádzajúc z uvedenej analýzy je možné konštatovať, že rovnaké zaobchádzanie s osobami ako s abstraktnými subjektmi práva odmieta brať do úvahy ich osobné charakteristiky, ktoré do výraznej miery formujú ich identitu a ktoré sú často výsledkom spoločenských a ekonomických podmienok, v ktorých tieto osoby žijú. Takéto „odtrhnutie od reality“ potom nemôže skutočne reflektovať a účinne riešiť nerovnosti v spoločnosti.

Cieľom zakotvenia formálnej rovnosti je zaistenie rovnosti de iure, právnej rovnosti, ktorá zakazuje neodôvodnene rozlišovať medzi porovnateľnými situáciami na základe zákonom stanovených dôvodov. Faktické podmienky, zahŕňajúce politické, ekonomické či kultúrne okolnosti života jednotlivca zostávajú mimo jej rámca. Práve z tohto dôvodu sa vyžaduje prekročenie existujúceho rámca formálnej rovnosti, ktorý nezohľadňuje faktické podmienky, v ktorých sa právo realizuje.65 Nedostatky formálnych garancií rovnosti je preto potrebné korigovať uplatňovaním materiálnej formy rovnosti.

1.2.3

Na ceste k materiálnemu chápaniu rovnosti

Formálna rovnosť predstavuje garanciu toho, že sa s osobami bude zaobchádzať rovnako, avšak nezohľadňuje konkrétne podmienky tak, aby sa s osobami zaobchádzalo ako s rovnými. Na to, aby sa zohľadňovali ich skutočné možnosti a šance v prístupu k právam a slobodám je potrebné aplikovať prístup založený na materiálnej rovnosti. Ten vyžaduje od štátu viac ako len prijať normy zakazujúce odlišné zaobchádzanie či povinnosť zdržať sa rozlišovania na základe zakázaných dôvodov. Uplatnenie materiálnej rovnosti vyžaduje od štátu aktívnu činnosť smerom k spravodlivejšiemu usporiadaniu vzťahov v spoločnosti. Ak sa teda snažíme o zohľadnenie faktických podmienok života spoločnosti, aby sme dosiahli spravodlivejšie zaobchádzanie s jednotlivcami, používajú sa zvyčajne dve formy materiálnej spravodlivosti, rovnosť výsledkov a rovnosť príležitostí.

Obe tieto koncepcie našli svoje uplatnenie v ustanoveniach antidiskriminačných zákonov, v činnosti rozhodovacích orgánov či národných alebo medzinárodných sociálnych politikách.66 Ich spoločným cieľom je vyrovnanie určitých nespravodlivostí, ktoré vznikajú uplatňovaním formálnej rovnosti, pričom každá z nich sa zameriava na iné ukazovatele.

1.2.3.1

Rovnosť výsledkov

Cieľom rovnosti výsledkov je náprava nespravodlivého rozdelenia výhod a bremien v spoločnosti, pričom je možné použiť aj odlišné zaobchádzanie.67 Sú pre ňu charakteristické rôzne formy kvót, ktoré vyžadujú pomerné zastúpenie v určitých oblastiach života. Dôležitým aspektom rovnosti výsledkov je jej skupinová povaha. Príslušnosť jednotlivca k tejto skupine môže byť dôvodom pre konštatovanie nerovnosti.68

Podstatnú úlohu pri takomto chápaní rovnosti zohrávajú štatistiky, ktoré slúžia na preukázanie toho, ako určité pravidlo či opatrenie dopadajú na konkrétnu sociálnu skupinu. Na základe takýchto štatistík je potom možné preukázať napríklad nepriamu diskrimináciu. Argumentácia štatistikou našla svoje miesto napríklad aj v rozhodovacej činnosti Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorý nevyžaduje preukázanie diskriminačného následku v každom konkrétnom prípade, za predpokladu, že štatistiky preukážu, že pravidlo malo disproporčný negatívny dopad na skupinu, ku ktorej osoba patrí.69 Podľa Bobeka však takáto koncepcia rovnosti obvykle vyžaduje iba pomernosť a nie skutočnú rovnosť.70

Štatistiky teda preukazujú iba určitú mieru zastúpenia vzhľadom na stanovený cieľ. Fredmanová nás i v tejto súvislosti upozorňuje, že rovnosť výsledkov sa nezaoberá rozdielmi medzi tým či sa jednotlivec dostal do znevýhodnenej pozície svojím vlastným pričinením alebo v dôsledku faktorov, ktoré nemohol ovplyvniť.71 Rovnosť výsledkov teda nerieši príčiny nerovností v spoločnosti, rieši iba ich prejavy vo forme nerovných výsledkov, ktoré sa usiluje zmierniť.

V porovnaní s formálnou rovnosťou ide nepochybne o posun, z dôvodu, že umožňuje uplatniť odlišné zaobchádzanie s cieľom dosiahnutia rovnosti konečných výsledkov. Avšak vzhľadom na to, že nerieši samotné príčiny nerovností, nie je možné ju považovať za dostatočný nástroj na riešenie štrukturálnej diskriminácie.

1.2.3.2

Rovnosť príležitostí

Rovnosť príležitostí ako to už samotný názov naznačuje, sa snaží o vyrovnanie „štartovacích pozícií.” Rovnosť príležitostí je možné znázorniť známym obrázkom, na ktorom stoja za plotom dve postavy, jedna nižšia, druhá vyššia. Keďže plot je vysoký, nižšia osoba má na dianie za plotom neporovnateľne horší výhľad. Ak majú obe osoby, rôznej výšky k dispozícii stupienok rovnakej výšky, na ktorý sa môžu postaviť je možné hovoriť o rovnosti vo formálnom zmysle. Vzhľadom na to, že vlastná výška osôb je odlišná, rozdiel sa nezmenší, ak obe použijú rovnako vysoký stupienok, nerovný pomer zostane zachovaný a nižšia osoba stále nevidí ponad plot. Na druhej strane obrázku tieto osoby dostanú opäť stupienok, avšak tentokrát inej výšky. Nižšej osobe prináleží vyšší, vyššej osobe nižší. Teraz sú obe osoby v rovnakej výške, obe vidia ponad plot rovnako, majú rovnakú možnosť pozorovať diania za plotom. Formálna rovnosť tak bola korigovaná, príležitosti oboch sa vyrovnali.

Rovnosť príležitostí odmieta kvóty, ktoré presadzuje rovnosť výsledkov a vyžaduje aktivitu, typicky zo strany vlády či verejnej moci. Premieta do rôznych pozitívnych opatrení a programov, ktorých základom je zmenšenie rozdielov medzi znevýhodnenou skupinou a väčšinovou spoločnosťou.72

Pri porovnaní s predchádzajúcimi formami rovnosti je možné rovnosť príležitostí označiť za najvhodnejšiu formu k prekonávaniu nerovností, resp. ako najúčinnejšiu cestu od formálnej k materiálnej rovnosti vzhľadom na to, že ako jediná umožňuje zohľadňovať predchádzajúce znevýhodnenie.

Rovnosť výsledkov a rovnosť príležitostí predstavujú formy materiálnej spravodlivosti, ktorá zohľadňuje podmienky, v ktorých sa právo realizuje. Je možné ich považovať za snahy o spravodlivejšie usporiadanie vzťahov, do ktorých ľudia vstupujú. Obe tieto formy materiálnej spravodlivosti dosahujú síce určité čiastkové úspechy, ale v konečnom dôsledku nevedú k štrukturálnej zmene, ktorá by viedla k odstráneniu faktických nerovností v spoločnosti. Na týchto teoretických nedostatkoch stavujú niektorí autori a prichádzajú s myšlienkou tzv. transformatívnej rovnosti. Táto forma rovnosti má odstrániť príčiny nerovnosti, pričom vyžaduje výrazné spoločenské zmeny v prospech dlhodobo znevýhodnených, či marginalizovaných sociálnych skupín. Jedným z takýchto autorov je aj spomínaná Fredmanová, ktorej predstave spravodlivého usporiadania vzťahov sa budeme ďalej venovať.

1.2.4

Materiálna spravodlivosť podľa Sandry Fredmanovej

Na základe svojej kritiky konceptu formálnej rovnosti táto autorka formuluje predstavu rovnosti, ktorú je možné charakterizovať ako materiálnu rovnosť s tzv. transformatívnym potenciálom. Tá vyžaduje zmenu existujúcich spoločenských štruktúr. Jej transformatívna koncepcia rovnosti sa skladá zo štyroch aspektov, na ktoré možno nazerať ako na určité čiastkové ciele. Tie je potrebné naplniť, ak chceme dosiahnuť skutočnú materiálnu rovnosť a spravodlivejšie usporiadanie vzťahov v spoločnosti.

1.2.4.1

Riešenie znevýhodnenia

V prvom aspekte svojej koncepcie materiálnej rovnosti si stanovila za cieľ riešiť rôzne formy existujúcich skupinových znevýhodnení.73 Inými slovami, chce uznať a riešiť predchádzajúce znevýhodnenie určitej skupiny, v dôsledku ktorého je s jej konkrétnym členom zaobchádzané nepriaznivo. Znevýhodnením pritom rozumie najmä spoločenské a ekonomické znevýhodnenie, ktoré vzniká v dôsledku deľby výhod a bremien v spoločnosti, ale aj ako výsledok nerovnej deľby moci.74

Takáto forma materiálnej rovnosti prekračuje predstavu individuálneho abstraktného jednotlivca, s ktorým právo tradične operuje. Naopak, vychádza z predpokladu, že každá ľudská bytosť je nositeľom mnohých osobných charakteristík, v dôsledku ktorých patrí do mnohých sociálnych skupín. Takto formulovaná požiadavka materiálnej rovnosti v prvom kroku uznáva tradičné znevýhodnenie určitých sociálnych skupín. Za najväčšiu výhodu takého prístupu je možné považovať jej asymetrický prístup k rovnosti. Znamená to, že namiesto rovnakého zaobchádzania s jednotlivcami bez ohľadu na ich príslušnosť k tej či onej skupine sa materiálna rovnosť sústredí na tie skupiny, ktoré tradične čelia znevýhodneniu.75 Ide o jej dôležitý aspekt, vzhľadom na to, že asymetrický prístup umožňuje porušiť zásadu rovnakého zaobchádzania, umožňuje tak zvýhodnené zaobchádzanie s tradične znevýhodnenými skupinami.

Okrem umožnenia asymetrického prístupu je výhodou takto formulovanej požiadavky rovnosti aj to, že neumožňuje tzv. levelling down, vyššie vysvetlené zníženie štandardu ochrany práv.76 Vzhľadom na to, že sa zameriava sa na tradične znevýhodnené skupiny, ktorých situáciu sa snaží zlepšiť, odňatie výhody zvýhodnenej skupiny by nebolo logickým krokom. Takto zvoleným riešením by sa tým nijako nezlepšila situácia znevýhodnenej skupiny.

Vychádzajúc z existencie rodových nerovností možno medzi tradične znevýhodnené skupiny zaradiť aj ženy. Ich znevýhodnenie je možné pripísať nerovnováhe moci v rámci rodiny, ktorá sa následne premieta do nerovností pri prístupe k zdrojom a verejnému životu.77 Ak teda chceme účinne riešiť rodové nerovnosti, Fredmanovej spôsob, ktorý umožňuje nerovnaké zaobchádzanie za účelom odstránenia predchádzajúceho znevýhodnenia sa ukazuje ako vhodný východiskový bod. V tejto súvislosti poukazujeme na to, že metodológie, ktorých cieľom je odstránenie takýchto nerovnosti a ktoré budeme predstavovať ďalej v práci, vychádzajú práve z tohto aspektu materiálnej rovnosti. V prvom kroku uznávajú predchádzajúce znevýhodnenie žien, pričom spravidla následne navrhujú asymetrický prístup.

1.2.4.2

Riešenie stigmatizácie a stereotypizácie

Samotné riešenie znevýhodnenia však nie je univerzálnym receptom na všetky faktické nerovnosti, ktorým ľudské bytosti čelia. V rámci druhého cieľa svojej predstavy o materiálnej rovnosti autorka požaduje riešenie stigmatizácie, stereotypizácie, ponižovania a rodovo, rasovo alebo inak podmieneného násilia, ktorým môžu osoby čeliť bez ohľadu na existenciu predchádzajúceho spoločenského znevýhodnenia.78

Takto formulovaná materiálna rovnosť k rodu či k rase pristupuje ako k sociálnym konštruktom. Namiesto posudzovania pohlavia ako biologicky danej skutočnosti rieši sociálne dôsledky a spôsoby, ktorými na seba ľudia vzájomne pôsobia. Rovnosť podľa nej nie je iba individuálnym právom, je založená na spoločenských vzťahoch a vzájomnom rešpekte. Vychádza z hodnoty ľudskej dôstojnosti a z konceptu uznania, podľa ktorého sú individuálne identity konštruované prostredníctvom vzájomného uznania.79 Autorka si uvedomuje rozšírenosť stereotypov v spoločnosti a mechanizmus, prostredníctvom ktorého vedú k diskriminácii či vylúčeniu sociálnych skupín. Preto pri dosahovaní materiálnej rovnosti zdôrazňuje význam riešenia stereotypov. Tento aspekt uplatňovania rovnosti považujeme za kľúčový pre účely našej práce, nakoľko v ďalších kapitolách sa zameriame práve na riešenie rodových stereotypov, spôsob akým znevýhodňujú ženy a ako je možné ich riešiť. K Fredmanovej požiadavke na odstránenie stereotypov sa na viacerých miestach tejto práce ešte vrátime.

1.2.4.3

Prijatie rozdielov a štrukturálna zmena

Príčinou spoločenských nerovností podľa Fredmanovej nie sú samotné odlišnosti medzi ľudskými bytosťami, ale škodlivé následky, ktoré sa s týmito odlišnosťami spájajú.80 Preto ďalší čiastkový cieľ materiálnej rovnosti, ktorý táto autorka formuluje má transformatívny náboj. Predostiera požiadavku na zmenu existujúcich spoločenských štruktúr. V rámci svojej predstavy spravodlivého usporiadania spoločenských vzťahov požaduje rovnosť, ktorá nie je založená na odstraňovaní odlišností, ale škodlivých následkov s nimi spojených. To znamená, že je potrebné zmeniť štruktúry spoločnosti tak, aby boli v nich boli zahrnuté odlišnosti, namiesto prispôsobenia sa dominantnej norme.81

Pokiaľ ide o rodovú rovnosť, autorka navrhuje, aby sa nahradila požiadavka prispôsobenia sa dominantnej, mužskej norme, požiadavkou na transformáciu existujúcich inštitúcií a sociálnych štruktúr zameraných na mužov.82 Iba tak je možné dosiahnuť materiálnu rodovú rovnosť. Táto jej požiadavka je konzistentná so záväzkami na zmenu kultúrnych a spoločenských vzorcov, ktoré vedú k znevýhodneniu žien. Za všetky je možné uviesť už spomínaný Istanbulský dohovor, ktorý požaduje „opatrenia na účel podpory zmien v spoločenských a kultúrnych modeloch správania sa žien a mužov s cieľom odstrániť predsudky, zvyky, tradície a všetky ostatné zvyklosti, ktoré sú založené na myšlienke podradenosti žien alebo na stereotypných rolách žien a mužov.“83 Na základe takýchto záväzkov si odstraňovanie rodových nerovností v spoločnosti vyžaduje aktívnu účasť štátu na zmenách existujúcich sociálnych štruktúr, ktoré tieto nerovnosti zapríčiňujú. Práve z týchto záväzkov založených na transformatívnej rovnosti budeme vychádzať pri analýze rozhodovacej činnosti Európskeho súdu pre ľudské práva v záverečnej kapitole práce.

1.2.4.4

Posilnenie možnosti participácie

Navrhovaná forma uplatňovania materiálnej rovnosti vychádza z predpokladu, že následkom minulého znevýhodnenia nebola určitým sociálnym skupinám umožnená politická participácia. Preto jej autorka navrhuje, aby štát v rámci uplatnenia materiálnej rovnosti poskytol kompenzáciu za toto znemožnenie a zároveň im umožnil väčšiu mieru participácie v budúcnosti.84

Tento aspekt materiálnej rovnosti poukazuje okrem iného aj na dôležitosť úlohy súdov pri riešení spoločenských nerovností. Cieľom súdneho prieskumu je v takých prípadoch zabezpečenie účinnej ochrany práv osôb patriacich k znevýhodneným skupinám. Inými slovami, ak členovia znevýhodnených nemajú možnosť podieľať sa na zákonodarnom procese, stále majú možnosť obrátiť sa na súdne orgány, ktoré môžu na základe zverenej právomoci a autority prispieť k riešeniu nerovností. Práve rozhodovacia činnosť súdu, konkrétne ESĽP a skúmanie toho, ako vo svojej judikatúre pristupuje k otázkam rodovej rovnosti je to, čo nás v ďalšom výklade bude zaujímať.

Predstavený návrh materiálnej koncepcie rovnosti považujeme za mimoriadne inšpiratívny, vzhľadom na to, že rieši mnohé čiastkové problémy, s ktorými sa rovnosť ako rovnaké zaobchádzanie potýka. Považovali sme za potrebné Fredmanovej koncepciu materiálnej rovnosti detailnejšie predstaviť, nakoľko z nej budeme v práci ďalej vychádzať. Metodológie interpretácie ľudských práv, ktorým sa budeme v práci venovať a ktoré budeme aplikovať pri analýze rozhodovacej činnosti ESĽP vychádzajú práve z Fredmanovej koncepcie materiálnej rovnosti. Všetky kladú dôraz na uznanie predchádzajúceho znevýhodnenia žien, požadujú odstránenie škodlivej rodovej stereotypizácie a majú výrazne transformatívny aspekt v podobe formovania pozitívnych záväzkov štátu.

Po vysvetlení rovnosti sa v nasledujúcom výklade budeme zaoberať konkrétnym typom rovnosti a to rodovou rovnosťou. Na pozadí kategórií rod a rovnosť, ktoré sme vysvetlili ďalej vysvetlíme kategóriu, ktorá je pre našu prácu kľúčová, rodovú rovnosť.

1.3

Rodová rovnosť a jej základné princípy

Princíp rodovej rovnosti je považovaný za jeden zo základných princípov ľudských práv. Podľa slovenskej sociologičky Silvie Porubänovej je rodová rovnosť princíp, ktorého obsahom je, že všetky ľudské bytosti sú slobodné v rozvoji svojich osobných schopností a robia rozhodnutia bez obmedzení stereotypmi, prísnymi rodovými rolami a predsudkami.85 Rodová rovnosť podľa nej znamená spravodlivé zaobchádzanie so ženami a mužmi, čo môže predstavovať „rovnaké zaobchádzanie, ako aj zaobchádzanie, ktoré je rozdielne, ale je ekvivalentné z hľadiska práv, výhod, povinností a možností. Všetky ľudské bytosti majú právo slobodne rozvíjať svoje schopnosti a vyberať si z možností bez obmedzení rodovými rolami. Rozdielne správanie, ašpirácie a potreby žien a mužov sa uznávajú, hodnotia, berú do úvahy a podporujú rovnako.“86 Táto autorka chápe rodovú rovnosť chápe ako akýsi stav „bez obmedzení”, v ktorom rodová príslušnosť neobmedzuje konkrétnej žene či mužovi možnosti výberu. Rodová rovnosť teda nepožaduje rovnaký meter na mužov a ženy, práve naopak pripúšťa rovnaké, ale i odlišné zaobchádzanie, ktoré zohľadní ich odlišnosti.

V rovnakom duchu rodovú rovnosť vymedzuje aj spomínaný inštitút EIGE ako „rovnaké práva, zodpovednosť a možnosti pre ženy a mužov, pre dievčatá a chlapcov.87“ Obe tieto vymedzenia majú spoločné to, že vyžadujú predovšetkým rovnaké možnosti pre mužov i ženy. Nezakazujú či neprikazujú žiadne konkrétne konanie, požadujú iba možnosť sebarealizácie bez obmedzení vyplývajúcich z príslušnosti k určitému rodu. EIGE vymedzil aj rodovú nerovnosť, ako protiklad rodovej rovnosti „právnu, sociálnu a kultúrnu situáciu, v ktorej pohlavie a/alebo rod určujú odlišné práva a dôstojnosť pre ženy a mužov, čo sa odráža v ich nerovnakom prístupe alebo výkone práv, ako aj v predpoklade stereotypných sociálnych a kultúrnych rolí.“88 Takéto vymedzenie kladie jednoznačný dôraz na sociálne a kultúrne podmienky života konkrétnych žien a mužov. Poukazuje na situáciu, v ktorej sa nálepka „muž” alebo „žena” spája výrazne odlišnými právnymi, ekonomickými či sociálnymi dôsledkami.

Podľa Rady Európy znamená rodová rovnosť „rovnakú viditeľnosť, rovnaké postavenie a rovnakú účasť oboch pohlaví vo všetkých sférach verejného a súkromného života s cieľom plnohodnotného spoločenského uplatnenia žien a mužov. Rodová rovnosť je opakom rodovej nerovnosti, nie rodovej odlišnosti a jej cieľom je podporovať plnú účasť mužov a žien v spoločnosti. Znamená rovnaké prijatie a ocenenie odlišností medzi ženami a mužmi a odlišných úloh, ktoré majú v spoločnosti. Rodová rovnosť zahŕňa právo byť odlišný. To znamená brať do úvahy existujúce odlišnosti medzi ženami a mužmi, ktoré sa spájajú triedou, politickým názorom, etnickou príslušnosťou, rasou alebo sexuálnou orientáciou. Rodová rovnosť znamená diskusiu o tom, ako je možné ísť ďalej, zmeniť štruktúry spoločnosti, ktoré prispievajú k udržiavaniu nerovnej deľby moci medzi ženami a mužmi a dosiahnuť lepšiu rovnováhu medzi rozličnými hodnotami a prioritami žien a mužov.“89

Rozsiahla a podrobná definícia, ktorá svojou formou pripomína skôr návod ako vymedzenie, v sebe zahŕňa kategórie pohlavie i rod. Je možné konštatovať, že takéto vymedzenie rodovej rovnosti nadväzuje na Fredmanovej koncepciu materiálnej rovnosti s transformatívnymi požiadavkami. Jasným spôsobom poukazuje na materiálne chápanie rovnosti, v zmysle ktorého požaduje prijatie a ocenenie odlišností medzi pohlaviami a následne prezentuje požiadavku zmien existujúcich štruktúr spoločnosti za účelom dosiahnutia rodovej rovnosti. Takéto vymedzenie rodovej rovnosti je komplexné, vzhľadom na to, že postihuje aj príčiny rodovej nerovnosti vrátane nerovnej deľby moci, ktoré navrhuje riešiť zmenou existujúcich spoločenských vzorcov.

Keď sa v súvislosti s vymedzením rodovej rovnosti dostávame do inštitucionálnej roviny Rady Európy, je potrebné spomenúť rovnako ambiciózne vyhlásenia Európskeho súdu pre ľudské práva. Ten vo viacerých svojich rozhodnutiach uviedol, že „rovnosť pohlaví (equality of sexes) je jedným z hlavných cieľov členských štátov Rady Európy“90 alebo dokonca vyhlásil rodovú rovnosť (gender equality) za „jeden z kľúčových princípov Dohovoru“.91

Výbor OSN pre odstránenie diskriminácie žien vo svojom kľúčovom Všeobecnom odporúčaní č. 25 týkajúcom sa dočasných špeciálnych opatrení zdôraznil, že čisto formálny právny alebo programový prístup nie je dostatočný na to, aby bolo možné dosiahnuť faktickú rovnosť medzi ženami a mužmi, ktorá sa vo všeobecnosti interpretuje ako materiálna rovnosť.92 Výbor ďalej uvádza, že formálna garancia rovnakého zaobchádzania so ženami a mužmi je nedostatočná. Namiesto toho požaduje, aby boli zohľadňované biologické a sociálne a kultúrne konštruované rozdiely, pričom za určitých okolností je požadované odlišné zaobchádzanie so ženami a mužmi práve za účelom riešenia týchto rozdielov. Napokon dodal, že „postavenie žien sa nezlepší, kým kľúčové príčiny diskriminácie žien a ich nerovnosti nie sú účinne riešené. Životy žien a mužov musia byť posudzované kontextuálnym spôsobom a opatrenia prijaté za cieľom skutočnej transformácie príležitostí, inštitúcií a systémov, tak, aby už viac neboli založené na historicky určených mužských paradigmách moci a životných vzorcov.“93

V uvedenom duchu sa vyjadril i Výbor OSN pre hospodárske, sociálne a kultúrne práva vo svojom Všeobecnom odporúčaní č. 16, v ktorom uviedol, že „záruky nediskriminácie a rovnosti v dohovoroch medzinárodného práva ľudských práv požadujú de facto i de iure rovnosť. De iure (formálna) rovnosť a de facto (materiálna) rovnosť sú odlišné, ale vzájomne prepojené koncepty. Formálna rovnosť predpokladá, že rovnosť je dosiahnutá ak zákon alebo politika zaobchádza s mužmi alebo ženami neutrálnym spôsobom. Materiálna rovnosť sa navyše zameriava na to, aby účinky zákona, politiky alebo praxe neudržiavali, ale naopak zmierňovali existujúce znevýhodnenie, ktoré určitá skupina zažíva.“94

Za jeden z ústredných problémov rodovej rovnosti je považované to, že v existujúcich medzinárodných katalógoch sú ľudské práva konštruované ako rodovo neutrálne a preto, pokiaľ ide o mnohé dôležité otázky týkajúce sa práv žien, mlčia. Centrom ich záujmu je abstraktný subjekt práva, ktorým však v skutočnosti neexistuje, resp. ako poukazuje Fredmanová a s ňou mnohí predstavitelia feministických právnych teórií, je ním muž. Pri interpretácii a aplikácii práva sa teda vo väčšine neprihliada na rodovú príslušnosť právneho subjektu. Vychádza sa z predstavy, že takýmto rodovo neutrálnym uplatňovaním zákona sa podarí zabezpečiť rovnosť medzi mužmi a ženami. Avšak, je možné konštatovať, že takýto spôsob nazerania na rovnosť sa ukazuje ako neúčinný vzhľadom na pretrvávajúce rodové nerovnosti v spoločnosti. Uplatňovanie rodovo neutrálneho prístupu dokonca môže podľa chorvátskej právnej teoretičky Ivany Radačićovej, dokonca zhoršiť situáciu žien.95 Právo podľa nej predpokladá, že ženy sú v rovnakej pozícii ako muži a že okrem fyzických rozdielov existujú sociálne konštruované obmedzenia, ktoré im pripisujú sociálne a kultúrne podriadené postavenie.96

Na dosiahnutie väčšej miery rodovej rovnosti v spoločnosti je preto potrebné prekročiť formálny rámec rovnosti, ktorý vedie k chápaniu rovnosti ako rovnakosti. Prvý krok, ktorý je potrebné uskutočniť s cieľom dosiahnutia rodovej rovnosti spočíva v uznaní a konštatovaní predchádzajúceho znevýhodnenia, ktorému ženy čelia. Na odstránenie nerovností medzi ženami a mužmi je potrebné predovšetkým správne označiť ich príčiny, ktoré sú ako sme už uviedli, rodového charakteru. Môžeme ich považovať za výsledok spoločenských vzťahov, stereotypov, predsudkov a očakávaní s nimi spojenými. K znevýhodneniu žien je preto potrebné pristupovať a riešiť ho ako štrukturálnu diskrimináciu. Na to, aby sme mohli znevýhodnenie žien označiť za štrukturálnu diskrimináciu je však potrebné v prvom rade vysvetliť pojem diskriminácia.

1.4

Diskriminácia ako narušenie rovnosti

Pojem diskriminácia (z lat. latinčiny discriminare, rozdeľovať, rozlišovať) sa v modernej právnej terminológii spája s negatívnou konotáciou ako „neodôvodnené rozlišovanie, ktoré určitej skupine škodí”.97 Väčšinové chápanie zákazu diskriminácie zodpovedá zákazu odlišného zaobchádzania. Diskrimináciou sa vo všeobecnosti chápe odlišné, spravidla menej priaznivé zaobchádzanie s osobou, resp. členom určitej sociálnej skupiny v porovnaní so spôsobom, akým sa zaobchádza alebo by sa zaobchádzalo s inými osobami, ktoré sa nachádzajú v porovnateľnej situácii. Deje sa tak spravidla na základe určitej vlastnosti, chránenej charakteristiky,98 ktorej sú členovia určitej sociálnej skupiny nositeľmi. Dôsledkom takéhoto zaobchádzania je buď odopretie určitej výhody alebo naopak uloženie bremena.99 Iné vymedzenie diskrimináciu označuje za „neopodstatnené znevýhodňovanie alebo presadzovanie jednotlivca alebo skupiny osôb, ktoré sa deje z dôvodu ich pohlavia, rasy, farby, sexuálnej orientácie, viery, náboženstva, politického či iného zmýšľania, národného sociálneho pôvodu, príslušnosti k národnosti alebo etnickej skupine, majetku, rodu alebo iného postavenia. Veľmi často sa stáva, že znevýhodňovanie jednotlivca alebo skupiny osôb vedie k neopodstatnenému zvýhodňovaniu iných osôb alebo skupín, ktoré by inak túto výhodu nezískali.“100 Pre konštatovanie diskriminácie je teda potrebná existencia určitého zaobchádzania s osobou, ktoré sa pri porovnaní s inou, porovnateľnou situáciou javí ako menej priaznivé, pričom k nemu dochádza výlučne z dôvodu charakteristiky, na základe ktorej zákon rozlišovanie zakazuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právna interpretácia rodovej rovnosti (Filozoficko-právna analýza problému).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.