Právo být zapomenut v kontextu moderního pojetí ochrany osobních údajů

Právo být zapomenut v kontextu moderního pojetí ochrany osobních údajů

Jaroslav Denemark

Vzor citace:

DENEMARK, J. Právo být zapomenut v kontextu moderního pojetí ochrany osobních údajů. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021.

Text publikace nebyl nakladatelstvím redakčně zpracován.

Lektorovali:

JUDr. Magdaléna Svobodová, Ph.D.

© JUDr. Jaroslav Denemark, 2021

ISBN 978-80-7552-182-8 (e-pub)

ISBN 978-80-7552-234-4 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

JUDr. Jaroslav Denemark v současné době působí jako doktorand na katedře evropského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Krom demokratického deficitu Evropské unie se věnuje problematice spojené s ochranou soukromí na internetu a regulaci této oblasti Evropskou unií.

Seznam použitých zkratek[1]

Data Retention Directive

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/24/ES ze dne 15. března 2006 o uchování údajů vytvářených nebo zpracovaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí a o změně směrnice 2002/58/ES, Úř. věst. L 105 ze dne 13. dubna 2006

GDPR

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES, Úř. věst. L 119, 4. 5. 2016, s. 1-88 (obecné nařízení o ochraně fyzických údajů)

Listina

Listina základních práv Evropské unie, konsolidované znění z roku 2012, Úř. věst. 326, 26.10.2012

Směrnice o ochraně osobních údajů

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů, Úř. věst. L 281, 23. listopadu 1995

USA

Spojené státy americké

Úmluva

Evropská úmluva o ochraně lidských práv ve znění Protokolů č. 11 a 14 s Protokoly č. 1,4,6,7,12,13 a 16

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Náš život se postupem času čím dál více přesouvá do prostředí internetu. Každý den vznikají a jsou nahrávány extrémní objemy dat a jen těžko si lze dnešní globální svět představit bez neustálého připojení „k síti“. Jen v roce 2017 vzniklo více dat než za zbylých 5 000 let lidské existence.[1] Kolik těchto dat tvoří ve skutečnosti osobní údaje, je jen těžko představitelné. Lze pouze konstatovat, že ve světle výše uvedeného se osobní údaje bezpochyby stávají novodobým artiklem hýbajícím celosvětovým finančním trhem.[2] Už v roce 2015 dosáhly tržby Facebooku vygenerované reklamou cílenou na uživatele dle preferencí vytvořených na základě osobních údajů odhadem na 8,3 miliard dolarů, celková hodnota tržeb sociálních sítí v roce 2017 byla pak odhadována na necelých 40 miliard dolarů.[3]

Samotná Evropská komise odhaduje, že hodnota osobních údajů obyvatel žijících na území Evropské unie vzrostla do roku 2020 meziročně o téměř 1 bilion EUR.[4] Tato predikce posiluje argument pro sílící potřebu komplexní ochrany osobních údajů, ať už z důvodu ekonomického (tedy v tom smyslu, že přeshraniční obchod na bázi osobních údajů je silnější, pokud mají subjekty větší důvěru v nakládání s jejich osobními údaji),[5] tak z důvodu posílené kontroly nad osobními údaji subjektů jako takové a s tím související možností své osobní údaje vymazat, jinak řečeno „být zapomenut“.[6]

Tato práce zkoumá rozdíly v přístupu k právu být zapomenut nejen v rámci Evropské unie, ale i v rámci USA a Argentiny. Každé z území má svá specifika a vlastní postoj k tomuto právu, přičemž tento postoj je často odrazem přístupu ke střetu práva na soukromí a ochranu osobních údajů a práva na svobodu slova a přístup k informacím. Výzkum byl zaměřen nejen na historické kořeny práva být zapomenut a jeho vývoj, ale též bylo jeho cílem zahrnout právo být zapomenut do kontextu širšího pojetí (moderního pojetí) ochrany osobních údajů v daných teritoriích.

Stejně tak je důležité podrobně se zabývat dopady práva být zapomenut během uvádění jeho rozličných forem do praxe. Autor této práce si tedy neklade pouze otázku „Co?“, ve smyslu podstaty práva být zapomenut, ale především „Proč?“, ve smyslu, jaké jsou důvody pro implementaci tohoto práva, a „Jak?“, ve smyslu způsobu, kterým lze toto právo aplikovat. Přičemž tyto tři vědecké otázky je třeba zodpovědět v každém zkoumaném území tak, aby mohl být vytvořen celkový obraz zachycující rozdíly v obsahu tohoto práva. Krom toho se autor této práce zabývá praktickými problémy, které sebou právo být zapomenut nese a cílem této práce je odpovědět některé výkladové problémy především v rámci aplikace práva být zapomenut v Evropské unii, kde je toto právo nejvíce etablované.

Pro vše výše uvedené je třeba nejen prostý vědecký popis, ale i vědecká metoda analýzy a syntézy a následné komparace výsledků. Autor této práce též na základě explorace a predikce jevů dochází k vlastním hypotézám, které svým způsobem dokreslují explanaci výše uvedeného.

[1]  HARRIS, Richard, „More data will be created in 2017 than the previous 5,000 years of humanity“, 23. prosince 2016, dostupné na: https://appdevelopermagazine.com/more-data-will-be-created-in-2017-than-the-previous-5,000-years-of-humanity-/, cit. dne: 10. 8. 2019.

[2]  BRÄUTIGAM, Tobias, MIETTINEN, Samuli, „Data protection, privacy and European regulation in the digital age“, ISBN 978-951-51-2531-6, str. 119.

[3]  Ibid.

[4]  JOUROVÁ, Věra, „EU Data Protection Reform: What benefits for businesses in Europe?“ (2016), ISBN 978-92-79-60277-6, str. 2.

[5]  Ibid.

[6]  TAVANI, T. Herman, „Should we have a right to be forgotten“ A ctirique of key arguments underlying this question“, Journal of Information Ethics, vol. 27, č. 2 (2018), eISBN 978-4766-2189-0, str. 36-37.

1.

Střet ochrany soukromí a osobních údajů s právem na svobodu projevu

V kontextu ochrany osobních údajů a samotného práva být zapomenut je nutné nejdříve vymezit hranice práva na soukromí a na ochranu osobních údajů a jeho možná omezení. Právo na soukromí je jedním z fundamentálních lidských práv předpokládaných v nejdůležitějších lidskoprávních dokumentech moderní západní civilizace. Článek 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod^1 zakotvuje tzv. právo na respektování soukromého a rodinného života, Listina základních práv Evropské unie v článku 7 stanoví, že: „Každý má právo na respektování svého soukromého a rodinného života, obydlí a komunikace.“ Zároveň Listina základních práv Evropské unie v článku 8 definuje právo na soukromí blíže ve vztahu k ochraně osobních údajů, ve kterém je vyjádřené nejen právo subjektů osobních údajů, ale též povinnost při jejich zpracování.2 V České republice je pak právo člověka na soukromí zaručeno v článku 7 odstavci 1 Listiny základních práv a svobod.3

Co se právní kultury v USA týče, obecné právo na soukromí před zásahy státu vyvěrá především z dodatku IV Ústavy USA^4 a postupného judikaturního výkladu 5 a z dodatku XIV Ústavy USA.6 Právo na soukromí chránící subjekt před zásahy třetích osob je ovšem otázkou vlastního vývoje judikatury, a není tak zřetelný jako v kontinentálním systému práva.

Argentina má zakotvené právo na soukromí přímo ve své ústavní listině. Článek 19 přímo hovoří o soukromých činech člověka, které žádným způsobem nenarušují veřejný pořádek nebo morálku ani nepoškozují třetí stranu. Takové činy soukromé činy jsou pak dle ústavy pouze pro Boha.7 Článek 18 přitom explicitně zakotvuje právo na ochranu listovního tajemství, domovní svobodu, osobní svobodu a jiná práva nedomyslitelně spjatá se soukromím.8

Předmětem soudních řízení vztahujících se k právu na soukromí je především jeho konflikt s právem na svobodu projevu. Žádný z předpisů nestanovuje automatickou derogaci jednoho práva vůči druhému, a tak nám nezbývá nic jiného, než spoléhat na soudní výklad, jehož závěry jsou odlišné v systému práva Evropské unie, USA i Argentině nejen svým převládajícím akcentem buď k právu na svobodu projevu, nebo k právu na soukromí, ale i rozdílným ratiem decidenci jednotlivých rozsudků.

1.1

Listina základních práv Evropské unie

Na úrovni primárního práva Evropské unie je nejdůležitějším lidskoprávním dokumentem Listina základních práv Evropské unie (dále jako: „Listina“). Tomuto dokumentu dává sílu primárního práva Smlouva o Evropské unii ve svém článku 6.9 Dle tohoto článku Smlouvy o Evropské unii je Listině přiznána stejná právní síla jako zakládajícím smlouvám, nadto článek 6 odstavec 2 předpokládá, že Evropská unie jakožto celek přistoupí k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a svobod.

Vznik Listiny a její včlenění do primárního práva Evropské unie nebyl vůbec jednoduchý. O potřebě vzniku jasného rámce lidských práv na úrovni Evropské unie se začalo diskutovat poté, co Soudní dvůr Evropské unie rozhodl o přímém účinku komunitárního práva Evropského společenství v rozsudcích Van Gend en Loos^10 a Costa v. ENEL^11. Členské státy se po těchto rozsudcích začaly oprávněně ptát, jakým způsobem mohou lidská práva ovlivnit legislativu a jak zabránit jejich porušování, neexistuje-li de facto žádný ucelený rámec lidských práv na úrovni práva Evropské unie.12 Soudní dvůr Evropské unie tedy postupným výkladem začleňoval lidská práva do základních práv společenství, a dokládal tak, že nelze při tvorbě a aplikaci evropských předpisů tato práva opomíjet.13

Zásadní impulz pro vznik uceleného a závazného lidskoprávního dokumentu Evropské unie přišel poté, co Soudní dvůr Evropské unie vydal posudek soudního dvora č. 2/94 ze dne 28. března 1996, ve kterém se zamýšlel nad tím, zdali je přistoupení Evropského společenství k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod slučitelné se Smlouvou o založení Evropského společenství. V tomto svém posudku Soudní dvůr Evropské unie došel k závěru, že: „Za současného stavu práva Společenství nemá Společenství pravomoc přistoupit k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod.“14 Na místo přistoupení tedy Německo tehdy předsedající Evropské unii navrhlo vytvoření zcela nové Listiny základních práv Evropské unie. Přijetí této myšlenky bylo rozporuplné, nicméně příprava Listiny se započala - především díky uvědomění si, že ochrana lidských práv na úrovni Evropské unie je s její rostoucí legislativní a administrativní silou nutností - brzy rozebíhat.15

Listina byla vyhlášena 7. prosince 2000 v Nice, nikoliv však jako závazný právní předpis, nýbrž ve formě prohlášení.16 Mezi primární právo Evropské unie byla Listina zařazena až po vstupu v platnost Lisabonské úmluvy dne 1. prosince 2009.

Ve vztahu k osobním údajům je zajímavé, že Listina výslovně v článku 7 hovoří o právu na respektování svého soukromí, nicméně ale v článku 8 hovoří konkrétně o ochraně osobních údajů. Je zřejmé, že evropští zákonodárci chtěli oddělit a odlišit pojem ochrany osobních údajů a zajistit jejich ochranu a výkon práv s nimi souvisejících tak, aby nemuseli spoléhat na výklad Listiny a odvození ochrany osobních údajů z práva na soukromí Soudním dvorem Evropské unie.17 Takto totiž postupoval Evropský soud pro lidská práva, který ve své judikaturní činnosti dovodil, že článek 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod vztahuje svoji ochranu i na osobní údaje. 18

Článek 8 Listiny vychází z dřívější právní úpravy Evropského společenství, konkrétně z článku 286 smlouvy o založení Evropského společenství,19 směrnice 95/46/EC Evropského parlamentu a Rady ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů,20 samozřejmě si ale bere příklad i ze samotného článku 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, a především pak z Úmluvy Rady Evropy č. 108 ze dne 28. ledna 1981 o ochraně osob se zřetelem na automatizované zpracování osobních dat.21,22,23 Dokumenty, z nichž článek 8 Listiny vychází, musejí být použity při interpretaci tohoto článku Soudním dvorem Evropské unie, jak sám Soudní dvůr Evropské unie judikoval v několika svých rozhodnutích.24

Listina sama obsahuje pojistky v případě nutnosti omezení některých základních lidských práv. Článek 52 Listiny odst. 1 stanovuje pravidla pro možnost omezit práva daná Listinou, přičemž inter alia připouští možnost omezit základní lidská práva v případě potřeby ochrany práv a svobod druhého.25 Textace tohoto článku vychází z rozhodnutí Soudního dvora Evropské unie, který se vyslovuje v tom smyslu, že je možné omezit práva a jejich výkon, ale pouze za předpokladu, že je takové omezení na základě právní úpravy, sleduje legitimní účel a je nutné v demokratické společnosti, tedy je slučitelné se zásadami a cíli Společenství a takové omezení není zřejmě disproporční nebo neadekvátní vzhledem k samotnému smyslu a účelu těchto práv.26

Jedním z nejznámějších případů, s nímž se ve smyslu posouzení narušení článků 7 a 8 Listiny musel potýkat Soudní dvůr Evropské unie, je případ Digital Rights Ireland z roku 2014.27 Během května roku 2006 nabyla platnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/24/ES ze dne 15. března 2006 o uchování údajů vytvářených nebo zpracovaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí a o změně směrnice 2002/58/ES (dále jako: „Data Retention Directive“), která mimo jiné ukládala povinnost poskytovatelům veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí, aby uchovávali osobní data odběratelů jejich služeb, jako jsou např. telefonní čísla volajícího, jméno a adresa účastníka, vytočené číslo, IP adresy a jiné údaje, které v důsledku informovaly o tom, komu subjekt údajů volá, jak často, z jakého místa a z jakého zařízení, a to po dobu minimálně šesti měsíců a maximálně dvou let. Soudní dvůr Evropské unie ve svém rozsudku sám konstatuje, že na základě těchto informací lze znát velmi podrobně soukromé aktivity uživatelů a osob, s kterými pravidelně udržují kontakt.28

Směrnice udávala, že jejím cílem je předcházení závažným trestným činům, jako jsou organizovaná trestná činnost a terorismus, jejich vyšetřování, odhalování a stíhání. Směrnice dále uváděla, že respektuje práva obsažená v článcích 7 a 8 Listiny.29 Předběžná otázka kladla za úkol Soudnímu dvoru Evropské unie posoudit, zdali je Data Retention Directive v souladu s články 7 a 8 Listiny, tedy právem na soukromí a ochranu osobních údajů, a taktéž s článkem 11 Listiny, tedy v souladu s právem na svobodu projevu. Soudní dvůr Evropské unie jednoznačně uvedl, že Data Retention Directive uložením povinnosti shromažďovat výše uvedené údaje o subjektech zasahuje do práva na soukromí a narušuje i právo na ochranu osobních údajů. Tento zásah se dle soudu jeví jako „velmi rozsáhlý a musí být považován za zvlášť závažný“.30 Soudní dvůr Evropské unie zároveň došel k závěru, že Data Retention Directive skutečně sleduje legitimní cíl, dává-li si za úkol bojovat proti terorismu, a tím naplňuje podmínku zásahu do základních lidských práv, tedy cíl obecného zájmu. V důsledku toho přistoupil na analýzu přiměřenosti takového zásahu. Soudní dvůr Evropské unie s odkazem na ustálenou judikaturu uvádí, že co se zásahu do soukromého života týče, zásah musí být činěn v mezích toho, co je naprosto nezbytné.31

Ve svém nálezu zhodnotil, že Data Retention Directive neobsahuje žádnou mez pro sledování a uchování dat, a zasahuje tedy celoplošně bez výjimek celou Evropskou unii a její občany, dále Soudní dvůr Evropské unie vytkl, že směrnice neobsahuje žádné mechanismy, dle kterých by mohly vnitrostátní orgány dané údaje získat.32 Jinak řečeno, není stanoveno na základě čeho by měla být vymezena žádost o sdělení uchovaných dat či jaký proces by takové zpřístupnění měl umožnit. Data Retention Directive navíc stanovovala dobu pro uchování dat nejméně 6 měsíců a nejvíce 2 roky, nestanovovala však kritéria pro určení této doby.

Soudní dvůr Evropské unie tedy konstatoval, že Data Retention Directive neobsahuje dostatečné pojistky a konkrétní mechanismy, které by zaručovaly, že zásah do práv vymezených v článcích 7 a 8 Listiny je omezen na nezbytné minimum. Navíc Data Retention Directive nestanovovala žádné technické požadavky na uchování osobních údajů ani nestanovovala povinnost uchovávat data ve státě původu, tedy nepřímo vyjímala působnost dohledových orgánů a ve svém důsledku narušovala jak odst. 2, tak odst. 3 článku 8 Listiny. Soud na základě výše uvedených argumentů zhodnotil, že zákonodárce přijetím Data Retention Directive překročil meze proporcionality, a proto je Data Retention Directive neplatná.33

Tento judikát je naprosto klíčový především ze dvou hledisek. Jednak Soudní dvůr Evropské unie stanovil pravidlo restriktivního přístupu v rámci narušení ochrany osobních údajů, a dále stanovil pravidla proporcionality, na jejichž základě se musí vyvíjet evropská legislativa, která jakýmkoliv způsobem zasahuje do práv v článcích 7 a 8 Listiny.34

V článku 52 odst. 3 Listiny je zakotveno výkladové pravidlo práv uvedených v Listině. Pokud je obsah článků Listiny odpovídající obsahu práv obsažených v Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, je jejich smysl a rozsah stejný. Ustanovení dodává, že Evropská unie může poskytnout ochranu širší.35 Vycházíme-li z tohoto ustanovení, dojdeme k závěru, že, nikoliv však výlučně, Soudní dvůr Evropské unie může do určité míry vycházet z judikatury Evropského soudu pro lidská práva. Samotný Soudní dvůr Evropské unie se při výkladu ustanovení v Listině často odvolává na smysl daných ustanovení, který je obsažen v Úmluvě o ochraně lidských práv a svobod tak, jak ho vykládá Evropský soud pro lidská práva. Význam a smysl ustanovení v Úmluvě o ochraně lidských práv a svobod a jeho výklad Evropským soudem pro lidská práva pak funguje jako základní rozsah daného práva v Listině, přičemž tento rozsah může být dle článku 52 odst. 3 Listiny Soudním dvorem Evropské unie vyložen jako širší.

Takovou myšlenku Soudní dvůr Evropské unie vyslovil například v rozsudku J. McB. proti L.E. ze dne 5. října 2010.36 Zde Soudní dvůr Evropské unie konstatuje, že čl. 7 Listiny koresponduje svým obsahem a smyslem s článkem 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a svobod, a proto musí být vykládán ve stejném smyslu a rozsahu tak, jak vykládá Evropský soud pro lidská práva článek 8 odst. 1 Úmluvy.37,38 Tento závěr neplatí pouze konkrétně pro daná ustanovení, ale pro všechna korespondující práva. Jinými slovy, že výklad obsahu práv obsažených v Úmluvě o ochraně lidských práv a svobod Evropským soudem pro lidská práva je zásadní pro výklad práv obsažených v Listině Soudním dvorem Evropské unie.39 Vztah Listiny a Úmluvy je tak rozeznáván jako zásadní pro výklad základních lidských práv Evropské unie, a právě výklad práv v Úmluvě Evropským soudem pro lidská práva slouží často jako důležitý argument pro rozhodnutí Soudního dvora Evropské unie a takové argumenty jsou i předmětem stanovisek generálních advokátů.40

Soudní dvůr Evropské unie v některých případech využívá postupy a kritéria daná Evropským soudem pro lidská práva v rámci výkladu některých dílčích otázek důležitých pro vyřešení rozkolu práva na soukromí a na svobodu projevu. V případu Buivids například zdůrazňuje, že při výkladu termínu „žurnalistická činnost“ je potřeba brát v potaz kritéria, která stanovil Evropský soud pro lidská práva.41

1.2

Konflikt práva na svobodu projevu s právem na ochranu soukromí a osobních údajů v judikatuře Soudního dvora Evropské unie

Argumentace svobodou projevu je v případě porušení soukromí nebo ochrany osobních údajů častým nástrojem obrany. Logicky jsou tato dvě práva v přirozeném konfliktu, kdy na jedné straně stojí právo svobodně šířit a sbírat informace, na druhé straně právo subjektů osobních údajů chránit své soukromí před veřejným odhalením či šířením. Soudní dvůr Evropské unie se svou soudcovskou činností musel zabývat i tím, jestli úprava sekundárního práva Evropské unie o ochraně osobních údajů (dále jako: „směrnice o ochraně osobních údajů“)42 neodporuje právům obsaženým v článku 10 Úmluvy o lidských právech a základních svobodách, tedy právům, která jsou obsažena v článku 11 Listiny, jmenovitě právu na svobodu projevu. Nutno dodat, že v době rozhodování soudu byla Listina pouze ve formě prohlášení z Nice, a nebyla začleněna do primárního práva Evropské unie. Přesto je tento nález Soudního dvora Evropské unie signifikantní pro její výklad, a to především vzhledem k článku 52 odst. 3 Listiny.

Ve věci C-101/01 Bodil Lindqvist se kromě souladu směrnice o ochraně osobních údajů s právem na svobodu projevu Soudní dvůr Evropské unie zabýval důležitými výkladovými otázkami směrem k uveřejňování osobních dat na webových stránkách. Rozsudek Soudního dvora se týkal uveřejnění článku na svém blogu občankou Švédska, kterýžto obsahoval osobní údaje, včetně například zdravotního stavu spolupracovníků paní Lindqvist v charitativním spolku.43 Článek na jejím blogu byl uveřejněn bez souhlasu subjektů osobních údajů, a i přes nápravné opatření (stažení článku) dostala paní Lindqvist pokutu od dohledového orgánu. Když se věc dostala až před Soudní dvůr Evropské unie, paní Lindqvist argumentovala hned několika tvrzeními. Uvedla například, že uveřejnění článku na webu není zpracováním osobních údajů tak, jak ho definovala směrnice o ochraně osobních údajů. Také uvedla, že uveřejnění na internetu není předáním osobních údajů do třetí země, že se úprava ochrany osobních údajů neaplikuje na nevýdělečnou činnost, a především, že sankce, kterým čelí, narušují její právo na svobodu projevu.

Soudní dvůr Evropské unie na začátku definoval, že akce paní Lindqvist spadá pod pojem zpracování osobních údajů a že její charitativní činnost nespadá pod výjimky působnosti směrnice o ochraně osobních údajů. Celkem překvapivě pro odbornou veřejnost^44 však Soudní dvůr Evropské unie rozhodl, že samotné zařazení údajů na internetovou stránku, která je uložena u hostingového poskytovatele usazeného v tom samém státě, není předáním osobních údajů do třetích zemí, i když k nim mají přístup lidé z celého světa.45

K rozkolu mezi právem na ochranu osobních údajů a právem na svobodu projevu Soudní dvůr Evropské unie uvedl, že rovnováha mezi těmito dvěma právy musí být vytyčena spíše ve fázi implementace směrnice jednotlivými členskými státy.46 Soudní dvůr Evropské unie navíc uvedl, že rozsah působnosti směrnice na ochranu osobních údajů, tedy samotné právo na ochranu osobních údajů, je velmi široký a tento fakt musí být brán v potaz při interpretaci tohoto práva.47 V závěru Soudní dvůr Evropské unie uvedl, že směrnice na ochranu osobních údajů neobsahuje žádné omezení práva na svobodu projevu per se, a není tedy v rozporu s článkem 10 Úmluvy o lidských právech a základních svobodách, a dodal, že je právě na zákonodárných sborech a soudech členských států, aby nalezly rovnováhu mezi oběma právy v jednotlivých případech.48

Tento rozsudek Soudního dvora Evropské unie je jasným důkazem toho, že právní rámec Evropské unie nemá v zájmu jednoznačně vyhradit upřednostnění jednoho ze základních lidských práv, na druhou stranu ale Soudní dvůr Evropské unie dává v případu Lindqvist najevo, že ochrana osobních údajů hraje nenahraditelnou roli a svým širokým záběrem dokáže právo na svobodu projevu přenést na druhou kolej. Druhým dechem ovšem dodává, že je vždy nutné posuzovat střet svobody projevu a ochrany soukromí/osobních údajů případ od případu. Toto rozhodnutí stanovilo důležitý precedent, když jasně indikovalo, že ochrana soukromí není omezena počtem dotčených subjektů. Hlavní roli tak nehraje, zda dojde k odhalení soukromí jednoho člověka, nebo tisíců lidí, každý má právo bránit se.

Z pohledu internetových gigantů a společností, které ve velkém shromažďují a předávají data, jsou akce paní Lindqvist v podstatě úsměvné (i vzhledem k malému množství odhalených informací), Soudní dvůr Evropské unie ale přesto jasně definoval, že ochrana osobních údajů (soukromí) je předním zájmem Evropské unie. Tento případ v rámci ochrany osobních údajů vyvolal velký ohlas i v Americe. Autoři vyslovovali myšlenky nebezpečnosti takového rozhodnutí vzhledem k zanedbatelnosti odhalených údajů i počtu subjektů. Taktéž se obávali toho, že by každý občan mohl protestovat proti narušení svého soukromí u amerických soudů jiným jediným občanem.49

Je zřetelné, že střet práva na ochranu soukromí a práva na svobodu projevu snad nemůže být nikdy naprosto jednoznačně vyřešen pro futuro, protože jejich provázání a vzájemná interakce nabývá rozměrů té nejhlubší komplexnosti. Nicméně dalším významným krokem k zodpovězení alespoň některých dílčích otázek je nepochybně^50 rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze dne 14. února 2019 ve věci rozhodnutí o předběžné otázce v případu Sergejse Buividse.51

Pan Buivids natočil během svého přestupkového správního řízení videozáznam, který zachycoval interiér policejní stanice společně s několika příslušníky policie, a to nejen obrazově, ale zachycoval i jejich rozhovory navzájem. Následně tento videozáznam uveřejnil na stránce www.youtube.com, a tím ho zpřístupnil pro neomezený počet uživatelů. Dohledový orgán v Lotyšsku toto chování zhodnotil jako zásah do práva na soukromí policistů a panu Buividsovi nařídil, aby záznam ze sítě stáhnul, především proto, že policisty na natáčení neupozornil a neposkytl jim ani žádnou informaci ex post. Soudní soustava v Lotyšsku zhodnotila, že nelze jednoznačně konstatovat, zdali je přednější právo pana Buividse na svobodu projevu, nebo právo policistů na ochranu soukromí.52 Soudy se ale shodly na tom, že na záznamu není takové chování policistů, jehož uveřejnění by bylo ve veřejném zájmu tak, aby se občané dozvěděli o nezákonném nebo nemorálním postupu policie.53 Soud poslední instance tedy položil předběžné otázky Soudnímu dvoru Evropské unie, především se tázal, spadá-li zachycení veřejných osob pod působnost směrnice o ochraně osobních údajů a zda lze chování pana Buividse považovat za výjimku aplikace ustanovení směrnice o ochraně osobních údajů, naplňuje-li definici zpracování osobních údajů pro účely žurnalistky.54

Soudní dvůr Evropské unie jednoznačně vymezil, že jednání pana Buividse je automatizovaným zpracováním osobních údajů. Zaprvé byl záznam nahráván do paměti zařízení a zadruhé, s odkazem Soudního dvora Evropské unie na výše uvedený rozsudek ve věci Lindqvist, byl takový záznam nahrán na internet a zpřístupněn jiným uživatelům. Soudní dvůr Evropské unie navíc rozhodl, že nahrání takového záznamu na veřejně přístupnou síť nemůže spadat do rámce výkonu výlučně osobních či domácích činností (opět s odkazem na rozsudek ve věci Lindqvist, a dále s odkazem na rozsudek Satamedia, který je rozebírán níže), tudíž nemůže spadat pod výjimku neuplatnění ustanovení o ochraně osobních údajů.55

V otázce, zdali je předmětné zpracování osobních údajů zpracováním údajů pro účely žurnalistky, Soudní dvůr Evropské unie uvedl, že je nutné vykládat pojem „žurnalistika“ široce, vzhledem k zohlednění významu práva na svobodu projevu v demokratické společnosti.56 Zajímavé je, že Soudní dvůr Evropské unie judikoval, že nehraje roli, zdali informaci zveřejní profesionální novinář či na jakém nosiči informací je údaj zveřejněn, dle soudu je totiž nutné přihlédnout k „vývoji a nárůstu množství prostředků komunikace a šíření informací“57, tedy jinými slovy, že zpracováním údajů pro účely žurnalistiky může být i zveřejnění příspěvku na Facebooku, Twitteru nebo videa na YouTube.

Na druhou stranu se soud ztotožňuje s názorem generální advokátky Eleanor Sharpston v bodě 50 stanoviska^58, když říká, že ne každé uveřejnění informace na internetu lze považovat za činnosti v oblasti žurnalistiky. Soudní dvůr Evropské unie v rozsudku opět zdůrazňuje (stejně jako ve věci Lindqvist), že je nutné, aby toto posouzení provedl soud členského státu, a opět zdůrazňuje, že samotný střet práva na soukromí a práva na svobodu projevu musí být předně řešen legislativou a soudní činností členských států. Soudní dvůr Evropské unie nicméně dodává, že je třeba zohlednit kritéria, která stanovil v rozsudku ve věci Satamedia (který je rozebírán níže), tudíž že se jedná o žurnalistickou činnost, je-li jediným účelem pořízení a zveřejnění záznamu zpřístupnění veřejnosti informace, názoru či myšlenky, a též jestli taková činnost byla provedena v naprosto nezbytném rozsahu.59 Soudní dvůr Evropské unie navíc s odkazem na článek 52 odstavec 3 Listiny zdůrazňuje, že je potřeba zohlednit judikaturu Evropského soudu pro lidská práva a jím daná kritéria pro posuzování střetu práva na soukromí a práva na svobodu projevu, která jsou stanovena v rozsudku Satamedia v. Finsko.60

Tento případ tedy aplikuje výklad žurnalistické činnosti z předchozí judikatury a definuje, že takovou činnost může provádět jakýkoliv člověk nebo společnost a takovou informaci může uveřejnit na jakémkoliv nosiči. Soudní dvůr Evropské unie de facto přesně nestanovil převahu práva na svobodu projevu pana Buividse nebo práva na soukromí policistů, ale stanovil jasná kritéria, dle kterých je nutno posuzovat podobné případy. Dále stanovil, že se zákonná úprava jasně vztahuje na sociální sítě a příspěvky na nich, a zároveň opět zdůraznil, že pro výklad a vyvážení výše uvedených dvou základních práv je především signifikantní dikce národních právních předpisů a posouzení jednotlivých případů národními soudy.

Jak bylo uvedeno výše, Soudní dvůr Evropské unie ve svém rozsudku Buivids vycházel převážně z rozsudku ve věci Satamedia.61 V tomto případě finská společnost shromažďovala a zpřístupňovala jmenný seznam daňových subjektů včetně daňových osobních údajů na svých webových stránkách v rámci časopisu, který vydávala. Údaje shromažďované a zveřejňované společností byly dříve, tak jako každý rok, zveřejněné a volně přístupné u finančního orgánu Finska. Taktéž společnost nabízela službu zasílání informací prostřednictvím SMS o informacích uveřejněných v daném časopise. Finský dozorový orgán na základě několika stížností subjektů daňových údajů tuto činnost zakázal. Věc se dostala až před finský odvolací soud a ten položil předběžné otázky Soudnímu dvoru Evropské unie. Jádrem položených předběžných otázek bylo především, zdali je zveřejňování informací, které jsou již veřejně přístupné u státního orgánu, zpracováním ve smyslu směrnice o ochraně osobních údajů a zdali výše vymezená činnost může spadat pod výjimku žurnalistické činnosti.62

Soudní dvůr Evropské unie bez sebemenší pochybnosti zhodnotil, že výše uvedená činnost spadá pod působnost směrnice o ochraně osobních údajů, a taktéž, že je zpracováním dle této směrnice. K otázce žurnalistické činnosti Soudní dvůr Evropské unie říká, že je především nutné vykládat směrnici a její ustanovení s ohledem na její základní cíle, což Soudní dvůr Evropské unie definuje jako úlohu států zajistit při volném pohybu osobních údajů (v rámci zpracování osobních údajů) ochranu základních práv a svobod fyzických osob, a to především jejich soukromí.63 Soudní dvůr Evropské unie ale doplňuje, že takový cíl nelze plnit bez toho, aniž by se taková práva uvedla do souladu právě s právem na svobodu projevu,64 a ještě dodává, že je především na členských státech, aby zajistily takové mechanismy, které by vyvážily jednotlivá základní práva. V této souvislosti Soudní dvůr Evropské unie zmiňuje především článek 9 směrnice o ochraně osobních údajů, který dává prostor členským státům vyvážit právo na ochranu soukromí a právo na svobodu projevu v oblasti žurnalistiky a uměleckého a literárního projevu.65 Nicméně Soudní dvůr Evropské unie zdůrazňuje, že takové výjimky stanovené členskými státy musí být vzhledem k účelu a cíli základního práva na soukromí pouze naprosto nezbytné. Soudní dvůr Evropské unie rozhodl, že činnost vykonávaná v rámci uveřejnění daňových osobních údajů je s největší pravděpodobností v tomto případě skutečně činností žurnalistickou, a svůj závěr odůvodnil argumenty popsanými již výše v případu Buivids.66,67

Přístup v tomto rozsudku Soudního dvora Evropské unie jasně dokazuje, že vyvážení střetu dvou základních práv není jednoduchým úkolem. Vždyť sám Soudní dvůr Evropské unie sice říká, že pojmy zabezpečující svobodu projevu v demokratické společnosti (jako například „žurnalistika“) musejí být vykládány široce, tedy ve prospěch svobody projevu, ale na druhou stranu, mají-li tyto činnosti omezit nebo fungovat jako výjimky pro ochranu soukromí a osobních údajů, je třeba takový pojem vykládat a výklad aplikovat pouze v mezích naprosto nezbytných.68

Test proporcionality stanovený v rozsudku Satamedie Soudní dvůr Evropské unie dále rozšířil v rozsudku Volker und Markus Schecke GbR. Byť se nejedná o střet práv zakotvených v článcích 7, 8 a 10 Listiny per se, je tento rozsudek velice často citován právě v rozsudcích zabývající se primárně tímto střetem a tedy s ohledem na jeho význam je důležité ho v systému zkoumané problematiky zmínit. V daném případě brojili příjemci dotace z Evropského zemědělského záručního fondu a Evropské zemědělského fondu pro rozvoj venkova proti zveřejnění jejich osobních údajů na internetových stránkách určených přímo ke zveřejňování příjemců takových prostředků. Zveřejnění příjemců vyžadovala evropské legislativa dle článku 44a nařízení Rady (ES) č. 1290/2005 ze dne 21. června 2005 o financování společné zemědělské politiky.69

Právě o výše uvedené ustanovení se jednalo, resp. Soudní dvůr Evropské unie měl za úkol zodpovědět otázku, zda dané ustanovení obstojí v rámci testu proporcionality a tedy nejedná-li se ze strany evropského normotvůrce o příliš velký zásah do práva na ochranu soukromí, potažmo práva na ochranu osobních údajů. Předně je důležité zmínit, že Soudní dvůr Evropské unie v daném případě vychází výlučně z Listiny, byť ta vstoupila v platnost teprve v roce 2009, přičemž předmětný události se odehrály v roce 2008. Je sice pravdou, že Soudní dvůr Evropské unie již od roku 2000 odkazoval na Chartu základních práv EU, jakožto lidskoprávní katalog Evropské unie s charakterem soft law, nicméně v tomto případě Soudní dvůr Evropské unie vychází již z nyní platné Listiny, i když v době uvedených událostí platná nebyla, přičemž odkazy na ní tvoří část výlučné argumentace Soudního dvora Evropské unie.70

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právo být zapomenut v kontextu moderního pojetí ochrany osobních údajů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.