Přeložil Timotheus Daneš

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Saßmannshausen, Wolfgang, 1952-

[Erziehung ist Begegnung. Česky]

Výchova je setkáním : hledání a uskutečňování touhy duše / Wolfgang Sassmannshausen ; přeložil Timotheus Daneš. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2020. -- 86 stran

Přeloženo z němčiny. -- Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-7500-532-8 (brožováno)

* 37.03-053.2 * 37.013.73 * (049)

– výchova dítěte

– filozofie výchovy

– pojednání

37 - Výchova a vzdělávání [22]

Wolfgang Sassmannshausen

Výchova je setkáním

Erziehung ist Begegnung

Copyright © 2019 Info3-Verlagsgesellsch Brüll & Heisterkamp KG,

Frankfurt am Main und Vereinigung der Waldorf – kindergärten e.V.,

Neustadt/Weinstrasse

Translation © Timotheus Daneš, 2020

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2020

ISBN 978-80-7500-532-8

Věnováno mému kolegovi, učiteli a příteli
Johannesi W. Schneiderovi

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

1. Utváření

2. Výchova je setkáním

Identita

Svoboda

Morálka a závaznost

Trvalost: Význam pro následný život

3. Kdo je „já“ ve výchovném setkání?

Jistá strana našeho života

Napínavá otevřená strana našeho života

4. Vnitřní drama moderní duše

5. Uskutečňovat se jako děti:stát se umělci života

6. Cesta vede přes nebe

Od nejvyššího ke konkrétnímu

7. Společenství utvářející strana

8. Epilog

Poznámka k obrázkům

Seznam zdrojů a literatury

MAITREA také vydala:

V zásadě

jsou to

vždy

spojení s lidmi,

která životu

dávají hodnotu.

Wilhelm von Humboldt

1. Utváření

„Můžu získat pomoc z druhé strany?“

Před každým obraz tane,

čím má se stát.

Než tímto obrazem se stane,

mír nebude znát.

Friedrich Rückert

Představte si následující situaci:

…i když se zjevně cítil příjemně a svobodně, nebyl mu svět, do kterého se probudil, úplně důvěrný a známý. Měl sice pocit, že dorazil domů a konečně odložil veškerou přebytečnou zátěž, přebývala v něm však určitá nejistota z nového prostředí. Bylo naprosto jasné, že zde chtěl být; prožitek dosud nepoznaného příjemného tepla a světla, které ho obklopovalo jako láska, mu dával pocit přirozeně správného prostředí. Neměl žádnou potřebu dělat to, co by obvykle při vstupu do nezvyklého prostředí dělal. Nebylo tu to dříve automatické sáhnutí po cigaretě a ani ujištění se, zda jsou sako i kravata správně upravené. Ano, to, že býval kuřákem, i že dbal na správnou formu svého oblečení, jako by zmizelo. Zmizel i pocit, že v životě zaujímal důležité postavení, že byl ve firmě nepostradatelný a že si ho lidé velmi vážili pro jeho velké činy. Namísto toho se dostavil úplně jiný vjem. Vše, co si v minulých letech myslel, co zažil i udělal, se zredukovalo na minimum, jako hromádka popela tvořící viditelný zbytek někdejší hranice dřeva.

A tato hromádka byla neustále v těsném vztahu k obrazu, který teď výrazněji vyvstával. Zdálo se mu, že tento obraz už dávno zná. Brzy mu bylo jasné, že tento obraz viděl, když přicházel na svět, že ho dokonce sám tvořil. Občas se mu v životě vedlo tak, jako by v sobě tichý pocit toho obrazu nosil. Když se mu přibližoval, mohl se ve vnitřní harmonii a radosti připravovat na následné kroky a úkoly života; když mu byl naopak velmi vzdálený, přinášelo mu to v životě lehce depresivní náladu. Nyní stál obraz opět neúprosně před ním, pouze tentokrát v těsném vztahu k té nevelké hromádce „popela“.

To tedy byly plody všech těch let a tvrdé dřiny. Nynějšímu pohledu se nabídl úplně jiný obraz, než na který byl zvyklý.

Když se podíváme na život jako na celek a hodnotíme ho z perspektivy zpětného pohledu, vypadá hodnocení jinak, než když se o ně snažíme v rychlosti během života. Trvání má pouze to, co opravdu tvoří lidský vývoj. Vše ostatní se ukazuje jako něco neskutečného, jako v krátkodobém pohledu nedůležitá hra. Život je směřován k naplnění. Naplnění je však nemyslitelné bez očekávání. Očekávání stojí na počátku, je neustále přítomné a tvoří trvalý podklad veškerého našeho konání. Toto očekávání je neúplatným strážcem a měřítkem každého člověka. Moderně vzdělaný člověk nazírá svůj život ve světle svého očekávání: „Dá se říci, že každý jedinec v sobě nese dle své dispozice a svého určení ryzího ideálního člověka, přičemž být ve shodě s jeho nezměnitelnou jednotou v celé své rozmanitosti je velkou úlohou jeho bytí.“ Tato stěžejní věta Friedricha Schillera v jeho Listech o estetické výchově člověka (1879) je možná tím nejvýstižnějším základním pojetím moderního vzdělávání člověka. Vzdělávání v tomto smyslu je tím nejtrvalejším procesem lidského pozemského bytí. Jeho cílová perspektiva je věčná, rozhodně přinejmenším celoživotní. Pouze ten, kdo v průběžném hodnocení osobních životních kroků zažívá shodu se svým ideálním člověkem, se může nazývat vzdělaným. Je třeba si to neustále připomínat. Vzdělávání je celoživotní proces, který může v každém okamžiku ztroskotat, ale také může být v každém okamžiku nově uchopen. Puzení k tomuto vzdělávání je conditio sine qua non (nezbytnou podmínkou) lidství. Výchova je doprovázením dítěte po určitou dobu, která o tuto možnost vzdělávání pečuje a chrání ji.

2. Výchova je setkáním

Lidství
se člověk učí

pouze na člověku.

Novalis

Představme si následující situaci: Otec má neustále odmítavý postoj ke svému malému dítěti. To denně zažívá příkré, zraňující „ukázňování“ jako „Neruš!“, „Dej mi pokoj!“, „Tohle ani tohle nesmíš“, „Nenervuj mě!“. Když si představíme, že by fiktivní otec tímto způsobem byť jen na krátkou dobu komunikoval se svým kolegou, takřka jistě by se tento muž od zmíněného otce odvrátil a omezil kontakt, anebo by mu odpověděl adekvátně agresivním způsobem. Jistě by se s ním v budoucích situacích nepotkával s radostí a plný očekávání.

Úplně jinak to však má malé dítě. I když často zažívalo zraňující odmítání a zavržení, je v příští chvíli opět otevřené novému setkání, v samozřejmém očekávání naprosto odlišného otcova chování. Zda si otec vůči dítěti a tím i vůči sobě samému vytvoří jiný postoj, o tom rozhodne on sám – nikoli intelektuálně teoreticky, nýbrž prakticky svou vůlí. Že otec tuto možnost ve své podstatě má, to si dítě také neuvědomuje intelektuálně teoreticky, nýbrž opět prakticky svou vůlí.

Dá se říci, že každý
jedinec v sobě nese
dle své dispozice
a svého určení ryzího
ideálního člověka,
přičemž být ve shodě
s jeho nezměnitelnou
jednotou v celé své
rozmanitosti je velkou
úlohou jeho bytí.

Friedrich Schiller

A tady se ukazuje způsob, jakým se dítě setkává se světem a především s lidmi, kteří jsou s ním spojeni. Nepohlíží na své zkušenosti a neodvozuje z nich motivy jednání pro budoucnost – jak to dělají starší děti a dospělí. Zkušenosti samozřejmě hrají v životě malých dětí důležitou roli. To si podrobněji rozvedeme později. Pro aktuální důvody jednání je v zásadě důležité něco jiného. Dítě má o dospělém, se kterým má co do činění, vlastně vždy ideální obraz. Výše zmíněný Schillerův „ideální člověk“ je obrazem člověka, se kterým se dítě setkává ve výchovném vztahu. Takovým, jakým by člověk mohl být, kdyby jím být chtěl – a tak dítě dospělého vidí. Oslovuje tedy tu část naší osobnosti, která ještě není smyslově přítomna. Ale tato kvalita člověka přítomna je – jako možnost či jako zárodek. Pokud ještě není přítomna smyslově, pak je nadsmyslové povahy; je výrazem naší duchovní podstaty. Je neustále in statu nascendi (ve stavu zrodu) tedy tak, že je přítomna jako možnost a může se objevit – anebo také ne. Jinak řečeno to znamená, že malé děti nepohlížejí na minulost zobrazující se ve zkušenosti, nýbrž na potenciální budoucnost.

Na okamžik si představme lidský rozměr tohoto postoje. Kdyby se dospělému podařilo – například v konfliktních situacích – nelpět na tom, co ten druhý v minulosti udělal špatně nebo jak mu ublížil, nýbrž by namísto toho viděl ve středu svého vědomí možnost, že se ten druhý může pozitivně vyvinout, byla by většina našich každodenních konfliktních situací pro náš praktický život bezvýznamná a naopak by se stávaly jevištěm našich vyšších lidských vztahových schopností a kvalit. Pokud bychom takovou schopnost nazvali sociální kompetencí, pak je zřejmé, že malé dítě je velice kompetentní. Výchovné pohledy, které mají ve středu svého pedagogického působení „zprostředkování kompetencí“, však tuto v dítěti existující kompetenci zohledňují jen málo.

Podstatnou otázkou pro pochopení dítěte je, odkud tato kompetence pochází. Nepochybně není geneticky podmíněna. Protože kdyby byla, pak by bylo naprosto nepochopitelné, že o ni člověk v průběhu dětství přijde.

Také nemůže vzniknout následkem výchovy orientované na prostředí, tedy na základě procesů kondicionování (podmiňování) – ať už jakéhokoliv druhu. Neboť prostředí utvářející dítě se z hlediska dětských kompetencí vyznačuje zpravidla zcela jinými postoji. A pak by se této kompetence nedostalo všem dětem, nýbrž pouze těm, které zažívaly příslušný výchovný vliv.

Tento základní postoj dítěte není založen tělesně či osvojen duševně, nýbrž je to postoj duchovní, který si dítě přináší do života. Pochopitelný je pouze tehdy, vezmeme-li v úvahu, že individualita dítěte existuje již před početím a narozením a z tohoto stavu si do života na Zemi přináší komunikační formy. Naivně řečeno by bylo možné tomuto způsobu setkávání říkat „nebeský“.

Duševní gesto, které je tímto postojem vyjadřováno, je gestem bezmezné důvěry v prožívaný svět, a to především v lidi, kteří dítě obklopují. Dokonce i lidé, kteří dítěti škodí a nejsou mu nakloněni, jsou v prvních letech života obdarováváni touto nekonečnou důvěrou a jsou neustále vnímáni ve svých velkých vývojových možnostech. Prvotní přístup k životu je tedy neohraničeně pozitivní. V dnešní době často i ironicky používaná věta „Všechno bude dobré“ je pro malé dítě samozřejmostí, možná rozšířená o dovětek: „... protože vše si v sobě nese možnost dobrého“. V tomto smyslu je základním vědomím dítěte, že člověk i svět jsou dobré. Takové prožívání světa pozoruhodným způsobem ilustrují obrazy Bernharda Eyba Důvěra a Odvaha (viz str. 42 a 43).

Spolu s tímto základním naladěním se u dítěte setkáváme i s postojem očekávání, který může určovat koncepci výchovně-vzdělávacího děje. Malé dítě neočekává jako základ procesu socializace a individualizace kritickou rozpravu, nýbrž setkání se světem, který je místem, kde se „věci dávají do pořádku“. Tím není míněn „rajský svět“, jehož představa může vzniknout pouze ve vědomí, které je odtrženo od světa a nemá co do činění se skutečností. Snažit se dítěti předat takový svět by znamenalo dítě obelhávat. Nic není bezchybné a často jsou osobní – lidské, sociální a materiální – poměry cokoliv jiného než „rajské“. To samozřejmě zažívá každé dítě. Míněno je tím spíše to upřímné a neustálé snažení zodpovědných dospělých, kteří chtějí uvést do pořádku ty životní poměry, za které jsou spoluzodpovědni. Oproti iluzi „rajského světa“ je toto léčebným impulsem. Děti tento impuls od svých rodičů i pedagogů raného věku samozřejmě očekávají.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výchova je setkáním.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.