Soundtrack v hlavě

Co dělat, aby myšlenky hrály v náš prospěch

JON ACUFF

„To, že myšlenky mají kruciální vliv na naše životy, jak v tom negativním, tak pozitivním slova smyslu, tušili už praotcové a pramatky psychologie. Ne nadarmo to první, co rozebíráme se svými klienty na začátku terapie, je bludný kruh. Aneb to, jak naše myšlenky vyvolávají emoce, následně tělesnou reakci a ve finále to, jak se chováme.

Kniha Jona Acuffa za přispění neurovědy ukazuje, jak s některými myšlenkami můžeme pracovat a dokonce je využít v náš prospěch. Stačí jen změnit některé písničky z našeho kognitivního (myšlenkového) soundtracku. Jděte do toho!“

H:o)nza Vojtko, psychoterapeut, párový terapeut a lektor, autor knihy Vztahy a mýty

„Nedá se spočítat, kolikrát jsem manažerům vytkl, že si rozhodování příliš komplikují. Přílišné přemýšlení je přirozeným nepřítelem soustředění, a tak jsem rád, že Jon Acuff přišel se svěžím pohledem na toto zásadní téma.“

Michael Hyatt, autor bestsellerů Lídr s vizí, Zaměřte svou pozornost, Dvojitá výhra a Nejlepší rok vašeho života

„Jste připraveni začít o sobě uvažovat jinak? Jon Acuff vám s tím pomůže. Jednoduchá, ale silná a velkorysá kniha, která vám utkví v paměti po zbytek života.“

Seth Godin, autor knihy Proces: tvořte, vytrvejte, vypusťte to do světa

„Může věda uspořádat mejdan? Podle všeho ano: tato kniha je chytrý, praktický mejdan opírající se o výzkum. Zasmějete se, a až se bude četba chýlit ke konci, bude vám to líto. Mé představy o myšlení prošly velkou proměnou.“

Kendra Adachi, autorka bestselleru The Lazy Genius Way

„Přemýšlíte až přespříliš? Pokud nedokážete odpovědět bez přemýšlení, nezapomeňte si pořídit Jonovu novou knihu.“

Jim Gaffigan, bavič a autor knihy Food: A Love Story

„Jon Acuff vyhmátl skrytou překážku k úspěchu a předestřel plán, jak ji překonat. Neváhejte a pořiďte si tuto praktickou, zábavnou knihu a k ní zápisník, abyste si mohli dělat poznámky.“

Daniel H. Pink, autor bestsellerů Kdy, Drive a Prodávat je lidské

„Skvělá obálka, skvělý obsah, spousta naděje! Pokud jste si někdy položili otázku, zda člověk může změnit způsob uvažování, a radikálně tak proměnit svůj život, přečtěte si Soundtrack v hlavě. Doufám, že po této knize sáhnou všichni, které znám.“

Bob Goff, právník, filantrop a autor bestselleru Láska konající

„Vaše myšlenky jsou mocné. O tuto zásadu jsem se opíral desítky let, které jsem strávil na vodě. Je skvělé, že Jon Acuff se se svou novou knihou do tohoto tématu důkladně ponořil.“

Laird Hamilton, surfař, inovátor a spoluzakladatel společnosti Laird SuperFood

„Přílišné přemýšlení je jedním z přirozených nepřátel esencialismu. Je povzbudivé, že Jon se se svou novou knihou přidává do řad bojovníků za to, na čem záleží.“

Greg McKeown, tvůrce populárního podcastu What’s Essential a autor bestselleru Esencialismus

„Z nejnovějšího díla Jona Acuffa mi spadla brada. Za knihou Soundtrack v hlavě, která je tím nejlepším, s čím autor dosud přišel (a to je co říci!), stojí kombinace přesvědčivých příběhů a důkladného výzkumu! Nejenže prokazuje, že mnozí z nás uvěřili chybným myšlenkám, ale navíc ukazuje reálná řešení, která z našeho myšlení udělají produktivního tahouna. Jon Acuff se narodil, aby napsal tuto knihu.“

Andy Andrews, autor bestsellerů Cesta Davida Pondera, Ten, který si všímal a Just Jones

„Nejlepší na této knize je to, že ji Jon Acuff napsal tak lehkým perem, že vám čtení vůbec nepřipadá jako dřina. Když ji ale dočtete, je z vás jiný, moudřejší, aktivnější člověk. Jako byste jednou zašli do posilovny a hned byli připraveni svléci se do plavek.“

Brian Koppelman, scenárista a spolutvůrce filmů Dannyho parťáci a Hráči

„Ve světě plném nástrah, negativity a rušivých faktorů napsal Jon Acuff revoluční knihu, která vám dopomůže k větší jasnosti, lepšímu soustředění a schopnosti popasovat se s výzvami. Fantastickým způsobem vysvětluje, jak z obřího problému jménem úporné přemýšlení vyrobíte nepřekonatelnou zbraň. Tuto knihu si nemůžete nechat ujít!“

Jon Gordon, autor bestsellerů Síla pozitivního přístupu a The Garden

„Celý život vedu negativní monology a hlavou se mi honí myšlenky, které mi vysávají energii, ale nikdy jsem nevěděl proč. Po přečtení této knihy nejenže sám sebe lépe chápu, ale vím také, jak tuto negativitu přeprogramovat. Když mne Jon požádal o doporučení této knihy, nemusel jsem o tom příliš přemýšlet.“

Chris Guillebeau, autor knih The Money Tree a Startup za pakatel

SOUNDTRACK V HLAVĚ

Co dělat, aby myšlenky hrály v náš prospěch

Jon Acuff

Copyright 2021 by Jon Acuff

Originally published in English under the title Soundtracks

by Baker Books, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Překlad: Jana Zajícová

Sazba a obálka: Simona Ullspergerová

Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix

Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6

v roce 2021 jako svou 11. publikaci

První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky

Detail titulu: audiolibrix.cz/soundtrack

Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky

Při diskusi o knize použijte hashtag #soundtrackvhlave

Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/soundtrack

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2021

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi

Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-07-2 (paperback)

ISBN 978-80-88407-08-9 (epub)

ISBN 978-80-88407-09-6 (mobi)

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2021

„Jone, myslím,

že to zbytečně komplikuješ.“

Jenny Acuff

Úvod

Čekal jsem třináct let, než jsem se rozhodl vyrukovat s tímto tajemstvím. Omlouvám se, že mi to tak trvalo, ale je to tak úžasné, že jsem tomu sám nemohl uvěřit.

Předpokládal jsem, že to ještě nemůže být všechno. Připadalo mi to tak prosté a tak do očí bijící, že jsem si nejdříve myslel, že jsem se musel splést.

Co když jsem měl jen kliku? Třeba se mi mé postupy osvědčily jen a jen díky specifické situaci, v níž jsem se nacházel. Možná se to vše přihodilo shodou okolností, a kdybych se pokusil zasvětit do toho někoho jiného, k ničemu by to nevedlo. Kdybych to řekl ostatním, mysleli by si, že mi hráblo. Neonově zelené boty jsou rozhodně zvláštní. Ten trik s mincemi je dost zarážející. Hm, samolepicí papírky, jasně. Asi bude lepší, když si to nechám pro sebe.

A to jsem také udělal.

Díky tomu tajemství jsem se přestěhoval do Nashvillu.

Zabodoval jsem v žebříčku bestsellerů New York Times.

Navštívil jsem díky němu Portugalsko a Řecko, a dokonce i spoustu míst v Kanadě, o kterých vám nemůžu říct, protože by vás to úplně odvařilo.

Třináct let jsem si své tajemství nosil v zadní kapse a s jeho pomocí jsem od základu proměnil svou kariéru, vztahy, zdraví a veškeré ostatní aspekty svého života.

Hlodala však ve mně zvědavost. Jsem jediný člověk, kterému tento postup může pomoct? S přispěním svého výzkumného asistenta Mikea Peasleyho, PhD, jsem vytvořil anketu a zeptal jsem se deseti tisíc lidí, zda se také potýkají s oříškem, který se mi podařilo rozlousknout. Více než 99,5 procenta z nich odpovědělo kladně.

Aha, takže nejsem výjimka.

Přesto jsem ale nebyl připraven vyjít s tím naplno, a tak jsem vzal malý kousíček jakoby na ochutnávku a provedl jsem test na tisícovkách lidí z celého světa. Doktor Mike Peasley podrobil výsledky analýze a oba jsme byli u vytržení. Opravdu nás to šokovalo – a vězte, že to slovo nepoužívám tak, jak se objevuje v titulcích na Buzzfeedu: „To je šok! Podívejte se na chodidla této celebrity!“

Kdykoli v této knize zmíním doktora Mikea Peasleyho, uvedu celé jeho jméno včetně titulu, protože tu a tam byste mohli podlehnout dojmu, že takto svižně napsané dílko nemůže být zároveň vědecké. Ale kdepak, může. Zeptejte se doktora Mikea Peaslyho. Byl u toho.

Po třinácti letech jsem konečně připraven. Pokud se nakloníte těsně ke mně, povím vám, v čem mé tajemství spočívá:

Zjistil jsem, jak z přílišného přemýšlení udělat mocnou zbraň.

1. MYSLÍM, ŽE TO ZVLÁDNU

Když nejste schopni dosáhnout svých cílů kvůli tomu, co se vám točí v hlavě, znamená to, že přemýšlíte příliš.

Je to jedna z nejnákladnějších věcí na světě, protože plýtvá časem, tvořivostí a produktivitou. Je to epidemie nečinnosti a cunami stagnace. Ještě před třinácti lety mě tento nešvar ovládal.

Opájel jsem se představou o té spoustě věcí, které jednou dokážu. Můj život se dal popsat jako mnoho myšlenek a málo činů.

„Přestaň všechno tak moc řešit,“ prosili mě kolegové.

„Je to v hlavě,“ přemlouvala mě žena.

„Zakopáváte o své vlastní nohy,“ křičeli na mě školáci, když jsem klopýtal ulicemi jako monstrum obtěžkané obřím mozkem.

Stál jsem snad o to, aby mi před návštěvou restaurace proběhlo hlavou 1 345 myšlenek na to, zda se tam bude dát zaparkovat? Chtěl jsem vyplácat svou mozkovou kapacitu na to, abych se celé odpoledne užíral pitomostí, kterou jsem před třemi měsíci řekl kamarádovi v supermarketu? Těšilo mě odložit žádost o zvýšení platu o další měsíc a nimrat se v představách, proč by to nemuselo vyjít?

Samozřejmě ne, ale měl jsem na výběr? Myšlenky si nepěstujete, ony prostě přicházejí. Nemůžete je ovládat, není-liž pravda? O procesu myšlení proto vždy hovoříme jako o něčem, co probíhá mimo nás, za svých vlastních podmínek:

„Ztratil jsem se v myšlenkách.“

„Myšlenky se mi zatoulaly k ...“

„Nechala se unést myšlenkami.“

V jiných oblastech života si počínáme maximálně rozvážně, zatímco k myšlení přistupujeme jako k něčemu, nad čím nemáme kontrolu. Chcete-li se třeba dokopat k rannímu cvičení, můžete použít jednoduchý trik: sportovní oblečení si nachystáte už večer. Díky tomu, že se připravíte předem, snáze dosáhnete žádoucího výsledku.

Ale slyšeli jste už někdy, že by někdo doporučoval stejný postup pro myšlenky? „Vyberte si pět myšlenek, které chcete, aby se vám na zítřejší poradě přehrávaly v hlavě.“ Už vám někdy kolega řekl toto? „Slyšel jsem nějaké drby o té nové šéfce, ale nechci, aby to zatěžovalo můj vztah s ní, takže si své tři předsudky nechám doma, abych si o ní mohl udělat nezaujatý obrázek.“

Mně něco takového nikdo nikdy neřekl. Pokud neovládáme své myšlenky, patrně to znamená, že ony ovládají nás. Není divu, že jsem strávil desítky let pitváním každičkého banálního rozhodnutí a nikdy jsem se neodhodlal zvednout zadek a udělat to, oč jsem opravdu stál.

Jednoho odpoledne jsem zčistajasna dostal e-mail od jednoho marketingového koordinátora z Oklahomy, který už nějakou dobu sledoval můj blog. Položil mi otázku, která mě vyvedla z konceptu:

„Mohl byste přednést projev na naší konferenci?“

Odpověď měla znít „ne“. Do té doby jsem nikdy nemluvil před lidmi za peníze. Nikdy jsem nenapsal projev s jasně strukturovanými hlavními myšlenkami a přechody mezi nimi. Nikdy jsem nespolupracoval s organizátorem eventů. Nikdy jsem nebyl v Oklahomě, ale představoval jsem si ji jako velmi prašné místo.

V té době jsem za sebou měl deset let velmi pozvolných změn ve své kariéře copywritera pro firemní klientelu, který nikdy nevystupoval veřejně.

Kdybyste tenkrát hledali něco, co svědčí o tom, že jsem řečník, nepochodili byste.

Jediné, co jsem měl, byla nová myšlenka: Myslím, že to zvládnu.

Vybral jsem si jednu malou myšlenku a ta vedla k jednomu malému „ano“. A to zase zcela změnilo směr, kterým se ubírá můj život.

Dlouho před prvním projevem, dlouho předtím, než jsem napsal knihu, podle které hráčská asociace americké Národní fotbalové ligy školí hráče, dlouho předtím, než jsem v koncertní síni Ryman uváděl Dolly Parton, jsem změnil způsob svého uvažování o tom, co je v mých silách, a tím se změnilo všechno ostatní.

Toho dne jsem učinil první krok k poznání něčeho úchvatného: totiž že můžete ovládat své myšlenky.

Přehnaný proud myšlenek můžete přeměnit v akci. S časem, kreativitou a produktivitou, které tím uvolníte, si můžete vybudovat život, o němž sníte.

A to vše začíná tím, že si uvědomíte pravou podstatu svých myšlenek: jsou vaším osobním playlistem, který vás provází celý život.

Nahrávky, které nepozorovaně dávají podobu vašemu životu

Když poslouchám „Sweet Child O’ Mine“ od Guns N’ Roses, cítím vůni inkoustu ze stránek časopisu Thrasher. Vidím se, jak sedím na podlaze v domě č. 2 na ulici Edgewood Drive v Hudsonu ve státě Massachusetts a vystřihuji si fotky skateboardistů, které si chci připíchnout na nástěnku. Každý, kdo tehdy žil a dýchal pro skateboarding, měl plné album ústřižků s kalifornskými skejťáky.

Tóny skladby „It Takes Two“ od hiphopového dua Rob Base and DJ EZ Rock mě zase spolehlivě přenesou do suterénu v domě, kde bydlel Dave Bruce. Snažíme si vštípit text tak rychle, jak jen dovedeme, jeden na druhého pokřikujeme ta slova a litujeme, že nemáme dost peněz na kalhoty značky Z. Cavaricci. K mezinárodní slávě mám daleko, ale ví se o mně, že za mikrofonem se umím rozparádit.

Když zaslechnu píseň „Mr. Jones“ od Counting Crows, vidím se na parkovišti před obchoďákem ve Framinghamu a snažím se svou slečnu přimět, aby se zaposlouchala do textu. Matka mi půjčila svůj minivan s obložením z napodobeniny dřeva a já jsem roztrpčen z toho, že Heather se nad pěveckým výkonem Adama Duritze nedojímá tak silně jako já. Přetáčet pásku nebylo snadné. Trvalo to, než člověk trefil to místo, které chtěl. A čím déle Heather o té písničce mluvila, tím hůře se mi hledalo místo, které ji v mých představách opravdu mělo vzít za srdce.

Tyto písničky jsou od skupin, které se na pódiu nejspíše nikdy nepotkají. Nepředpokládám, že by to Counting Crows dali dohromady s Guns N’ Roses. Všechny však mají něco společného: zasáhly mne ve formativním období.

Deník New York Times provedl studii, která zkoumá, kdy má píseň největší šanci, že se stane součástí vašeho trvalého repertoáru: seznamu písní, které vás navždy budou oslovovat. Na základě studie vznikl článek s názvem Písničky, které si vás k sobě přivážou. Je to přiléhavý popis toho, co s vámi hudba dělá. Pomocí dat ze služby Spotify zjistil ekonom Seth Stephens-Davidowitz, že u mužů je nejdůležitějším obdobím pro tvorbu vkusu v dospělosti věk od 13 do 16 let. U žen je to o něco dříve, konkrétně od 11 do 14 let.1

Je dost dobře možné, že když jste si četli o mých třech oblíbených písních, prolétla vám hlavou nějaká skladba a s ní spojená vzpomínka.

Seznam písniček, který si v průběhu života bezděčně opečováváte, může být pěkné téma ke konverzaci u večeře, ale hudba je jen nepatrnou součástí něčeho většího. Vaše myšlenky jsou vaše vnitřní soundtracky, jimž nasloucháte ještě častěji než svým oblíbeným skladbám.

V průběhu let jste si vytvořili nahrávku pro svou kariéru. Další nahrávku máte pro všechny své vztahy. Pouštíte si nahrávku o svých nadějích, snech, cílech a veškerých aspektech svého života a věříte jí.

Pokud libovolné myšlence nasloucháte dostatečně dlouho, stane se součástí vašeho osobního playlistu.

Hudební nahrávky mají schopnost zcela proměnit daný okamžik. Vědí to restaurace. Vědí to tvůrci filmů. Ví to každý provozovatel fitka.

Slash může být jedním z největších kytaristů v rockové historii, ale ať se na mě nezlobí: soundtracky sestávající z myšlenek mají daleko větší moc. Větší než pouhá hudba na pozadí. Jak řekl veterán z elitní jednotky amerického námořnictva NAVY SEALs David Goggins: „Nejdůležitější rozhovory vede člověk sám se sebou. Probudí se s nimi, chodí s nimi, uléhá s nimi ke spánku a časem se s nimi ztotožní. Ať jsou dobré, nebo špatné.“2

Pokud si v hlavě přehráváte pozitivní nahrávky, můžete si z myšlenek udělat nejlepšího přítele, který vás bude podněcovat k tomu, abyste se s nadějí a tvořivostí vrhali do nových dobrodružství. Pokud si ale celé dny pouštíte pokaženou nahrávku, mohou myšlenky být vaším úhlavním nepřítelem, který vám znemožní pustit se do čehokoli, o co v životě opravdu stojíte.

Dlouho předtím, než vznikly technologie Bluetooth a služba Sirius XM, měl můj spolubydlící z vysokoškolských kolejí Stu auto s pokaženým rádiem, na němž fungovala pouze stanice Disney Radio. Žádný problém, pokud máte děti, protože když uvíznete venku v bouřce, přijde vám prasátko Peppa náramně vhod, ale když si to svištíte po kampusu a z oken vám burácí muzika pro malé holky, je to trochu úchylné.

Můj spolubydlící na tu hudbu neměl žádný vliv a my ke svým myšlenkám přistupujeme podobně. Neumíme si představit, že bychom je změnili, a tak si v hlavě přehráváme, co nám zrovna přijde na mysl.

Jenže pokud si nevybíráte nahrávky, nevytváříte jejich seznam a nepodrobujete ho údržbě, neznamená to, že hudba ustane. Znamená to, že budete poslouchat songy, které se vám nezamlouvají.

Mozek umí být pěkná svině

Začněme tím, na čem se všichni shodneme: já mám mozek a vy taky. Mozek je schopen skvělých věcí, třeba logiky a úsudku. Nebo dokáže vyprodukovat písničku „All I Want for Christmas Is You“ od Mariah Carey. Ta jí na autorských honorářích hodila odhadem 60 milionů dolarů.3 Zkuste mi říct, že to není skvělé.

Jedna z věcí, kterých je náš mozek schopen, je přílišné přemýšlení. Můžete si to představit jako schopnost zabývat se neodbytnými myšlenkami, které se opakují.

Přílišného přemýšlení se dopouštíte, když váš mozek přetřásá danou myšlenku nebo nápad déle, než jste čekali. Tento druh myšlení má bohužel tendenci ubírat se pochmurným směrem. Pokud jej necháte běžet, bude přirozeně tíhnout k věcem, kterými se ve skutečnosti zabývat nechcete. Dám vám několik příkladů.

Dá vám velkou práci připomenout si nějakou pitomost, kterou jste kdysi dávno plácli? Musíte se nějak zvlášť soustředit, když se chcete vrátit k trapasu, který jste zažili v osmé třídě, i když teď už je vám přes třicet? Když vám šéf řekne, že vás v pondělí ráno očekává u sebe v kanceláři, musíte si udělat poznámku do diáře, nebo budete i bez ní celý víkend spekulovat o tom, proč si vás pozval na kobereček?

„Na sobotu ve dvě odpoledne mám naplánovanou vlnu hrůzných pocitů!“ Opravdu jste si něco takového naplánovali? Nebo se ty myšlenky prostě nečekaně vynořily, aniž by měly jakoukoli vazbu na to, co jste zrovna dělali?

Říká se tomu pokažená nahrávka a jsou to negativní příběhy, které si vyprávíte o sobě a svém světě. Přehrávají se automaticky, nepozvány, i když vůbec nic neděláte pro to, abyste je slyšeli. Na strachu není nic pracného. Na pochybnostech není nic pracného. Na nízkém sebevědomí není nic pracného.

Já o těchto pokažených nahrávkách vím své, protože mne stály sedm let příležitostí.

Svůj první blog jsem si založil v roce 2001. Nejapné osobní příspěvky jsem tedy na internetu šířil tři roky před vznikem Facebooku, čtyři roky před vznikem YouTube, pět let před vznikem Twitteru a šestnáct let před vznikem TikToku. Nebyl jsem technologický průkopník; na něco takového jsem nevlastnil dost mikin s kapucí. Kontaktovala mě hudební vydavatelství, čtenáři si mé texty nacházeli přirozenými cestičkami a množily se náznaky, že se má působnost v digitálním světě slušně rozjede. Věci se ubíraly správným směrem, jenže pak jsem o všem začal moc přemýšlet.

„Co když někdo zjistí, že nemám ani páru o tom, co dělám?“

„Kam vůbec směřuju?“

„Jaký to všechno má smysl, když nemám pořádný růstový plán?“

Tyto tři pokažené nahrávky spolu s tisícovkou dalších mě vypudily z internetu na celých sedm let. Další blog jsem si založil až v roce 2008. Kdo ví, o kolik dále bych dnes byl, kdybych těch sedm let strávil pěstováním svého publika a obsahu…

Nejvíce mě na tom štve, že ty pokažené nahrávky se v mém životě objevily, aniž bych o ně stál.

Když profesor psychologie z Chicagské univerzity Paul Rozin tento jev zkoumal, uvědomil si, že v angličtině chybí slovo, které by znamenalo opak traumatu. Proč tomu tak je, vysvětlil jeho spolupracovník Roy F. Baumeister: „Trauma nemá protiklad, protože žádná pozitivní událost nemá tak trvalý dopad. Můžete si vědomě vybavovat šťastné okamžiky ze své minulosti, avšak ty, které se vám bez pozvání náhle rozhostí v mysli (psychologové jim říkají nedobrovolné vzpomínky), zpravidla bývají neblahé.“4

Váš mozek má tři další strategie, které znásobují negativní sklony k přílišnému přemýšlení:

1. Lže vámo vašichvzpomínkách.

2. Domnělá traumata zaměň uje za skutečná.

3. Věří tomu, čemu věří už dávno.

Často se domníváme, že naše paměť je jako digitální fotoaparát: že zkrátka zachycuje dění v reálném čase, abychom si je jednou mohli prohlédnout. Jednoduché události, složité události, šťastné události, bolestné události – jako by to všechno bylo na jednom dlouhém filmu našeho života, k němuž se můžeme později vrátit. Kéž by to bylo tak jednoduché.

Ve svém podcastu Revisionist History si Malcolm Gladwell pokaždé vezme na paškál nějaké téma z minulosti a předvede na něm svou proslulou schopnost proniknout k podstatě věci. V jedné epizodě opravdu překvapil, když se pokusil rehabilitovat televizního reportéra Briana Williamse.

Williams sklízel velké úspěchy jako moderátor pořadu NBC Nightly News, ale pak se mu celá kariéra zhroutila kvůli absurdní lži. Dne 23. března 2013 prohlásil v talk show Davida Lettermana, že deset let předtím byl v Iráku na palubě vrtulníku Chinook, který čelil nepřátelské palbě. To zní jako zážitek, na který člověk jen tak nezapomene. Já kupříkladu bez přemýšlení vím, že jsem nikdy nebyl ve vrtulníku, který byl ostřelován protitankovým granátometem. Vy nejspíše máte stejnou jistotu. Jenže Williams se domníval, že to skutečně zažil. Jak je možné, že se mohl splést v takto zásadní věci?

Zábleskové vzpomínky nám zastírají pravdu

V oné epizodě hovořil Gladwell se specialisty na paměť, kteří pro Williamse projevili pochopení s odkazem na obsáhlou odbornou literaturu, která studuje tzv. zábleskové vzpomínky, dramatické prožitky, jež si vybavujeme ve všech barvách.

Některé zábleskové vzpomínky mohou být společné pro celou zemi. William Hirst se svým výzkumným týmem provedl desetiletou studii o vzpomínkách, které lidé mají na 11. září. Pokud by se vás někdo zeptal, kde jste byli, když se zhroutily věže Světového obchodního centra, nejspíše byste si vzpomněli. Já jsem zrovna byl bez práce a seděl jsem u rádia doma v Arlingtonu ve státě Massachusetts.

Problém je v tom, že když Hirst sledoval vzpomínky účastníků v průběhu let, zjistil něco překvapivého: nezůstávaly stejné. S přibývajícím časem procházely proměnami – a nikoli nepatrnými. Hirst v průměru dospěl k „60procentnímu poklesu stálosti paměti. To znamená, že 60 procent odpovědí se v průběhu času změnilo“.5

Šílené na tom je, že přesnost našich vzpomínek klesá, zatímco pro naši důvěru v ně to neplatí. V roce 1986 se Nicole Harsch a Ulric Neisser den po výbuchu raketoplánu Challenger zeptali studentů psychologie, za jakých okolností se o této tragické zprávě doslechli. Respondenti své odpovědi zapsali. Takřka tři roky poté položili výzkumníci týmž studentům stejnou otázku. Více než 40 procent z nich odpovědělo podruhé jinak, protože jejich vzpomínky se změnily.

Výzkumníci následně upozornili účastníky na rozdíly v obou verzích vzpomínek a ukázali jim původní, vlastnoručně napsané odpovědi. Studenti rozpačitě připustili, že je to skutečně jejich písmo, přesto však odmítali přiznat, že jejich vzpomínky jsou nepřesné. Tvrdili například: „Ten rukopis je můj. Ano, evidentně jsem to napsal já. Nevím, proč jsem si tenkrát vymýšlel. Jasně si totiž vzpomínám, že jsem byl na kolejích, i když tady stojí, že jsem byl v menze.“6

Jedním z faktorů přispívajících ke vzniku zábleskových vzpomínek je „míra, v jaké si vzpomínku oživujeme, tj. jak často se stává, že si na danou událost vzpomeneme“.7

To je přímo voda na mlýn přílišného přemýšlení.

Dokážete si představit něco, co si v hlavě přehráváte častěji než negativní soundtracky? Přesně tak se tento problém projevuje. Mozek si najde negativní myšlenku a poté ji přežvýkává zas a znovu. Písničku „Sweet Child O’ Mine“ jsem si poslechl asi tisíckrát. Výčitku „kamarád X neodpověděl na tvou esemesku, protože je na tebe naštvaný“ jsem slyšel asi stotisíckrát.

Nemusí se jednat o tak tragickou záležitost jako 11. září či výbuch Challengeru. Už vás někdy vyhodili z práce? Už se s vámi někdy někdo rozešel? Ječel na vás kolega na poradě? Zmeškali jste let, protože jste zaspali? V porovnání s celonárodními tragédiemi jsou to možná banality, jenže zde přichází na scénu druhý důvod, proč je mozek taková svině: nedaří se vám rozlišit skutečné trauma od domnělého.

Výzkumníci z lékařské fakulty Michiganské univerzity zjistili, že když zažijeme společenské odmítnutí, uvolní náš mozek stejný druh opioidních látek jako při úrazu. Ačkoli účastníci studií věděli dopředu, že společenské odmítnutí, jemuž budou čelit, není opravdové a že slouží pouze pro účely studie, byl výsledek stejný. Náš mozek stiskne nouzové tlačítko a zaplaví naše tělo opioidy, abychom se snáze vyrovnali s vnímaným emočním utrpením.8

Vaše tělo se sice potýká s domnělým odmítnutím, uvolní však opravdové chemikálie.

Když se vám potomek svěří s něčím, co ho trápí, může vás to svádět k odpovědi, že to nic není. Ve srovnání s globálními problémy lidstva asi není třeba dělat vědu z toho, že studentka druhého ročníku střední školy přijde o své oblíbené místo u jídelního stolu. Ve hře je ale více než jen nedorozumění ve školní jídelně. Ta šestnáctiletá holka se topí v opravdových opioidech, které signalizují skutečné nebezpečí. Nedá se nad tím jen tak mávnout rukou.

Naše paměť tedy lže a náš mozek nedokáže snadno rozlišovat mezi skutečným a domnělým traumatem. Jako by tyto dva problémy nestačily, přichází poslední člen svaté trojice nezdravého přemýšlení: konfirmační zkreslení.

Náš mozek si libuje v tom, že věří věcem, kterým už věřil předtím.

Jsme magnety na informace a prožitky, které stvrzují to, co si o sobě a světu již myslíme. Když jedna z vašich nahrávek říká, že jste suverénně nejnemožnější matka ze všech, a pak si přijedete vyzvednout dítě o tři minuty později, než jste měla, ta představa se ve vás utvrdí. A je jedno, že ráno jste obě děti rozvezla do škol včas, pracujete na plný úvazek, naplánovala jste, co uvaříte na večeři, a vymyslela jste, kdo s kým o víkendu pojede v autě na fotbalový turnaj. Váš mozek vás i tak přesvědčí, abyste ignorovala nové důkazy, které jdou proti tomu, co vám vemlouvá pokažená nahrávka.

Je to na vás

Teď tedy víte, že mozek umí být strašná svině. Opravdu chcete své myšlenky ponechat náhodě? Kde by byli úspěšní lidé, kdyby si sami aktivně nevybírali nové nahrávky, kterým budou naslouchat? Představte si všechny ty příležitosti a dobrodružství, o které přijdete, když dopustíte, aby pokažené nahrávky diktovaly vaše chování.

Pokažené nahrávky jsou jednou z nejúpornějších forem strachu, protože s každým dalším poslechnutím je snazší uvěřit jim i příště. Už jste někdy usoudili, že váš nápad je tak pitomý, že ani nemá smysl hodit jej na papír? To je pokažená nahrávka. Už jste si někdy namlouvali něco podobného tomu, co jsem popsal výše, když vám někdo neodpověděl na esemesku? Další pokažená nahrávka. Už jste někdy měli pocit, že vám neustále na krk dýchají vaši vnitřní žalobci, kteří se v každé nové příležitosti šťourají tak dlouho, dokud neztratíte kuráž a nevzdáte to? Opět se jedná o pokaženou nahrávku.

Mám i dobrou zprávu: vaše osobnost se neredukuje na váš mozek. Je to jen jedna součást vašeho těla a můžete ji ovládat stejně jako ruce a nohy. Víme to, protože vy i já máme to velké štěstí, že žijeme v éře neuroplasticity. Generace vašich rodičů nevěděla, že lze změnit stav a funkci mozku. Generace jejich rodičů si zase myslela, že pro cyklisty závodící v Tour de France jsou cigarety přínosné, protože nikotin jim otevírá kapiláry v plicích. Generace mých dětí možná přijde na to, jak zařídit, aby veganská sýrová omáčka nechutnala jako písek v biokvalitě. Každá generace se naučí něco nového.

Neuroplasticita, tedy schopnost fyzicky změnit mozek změnou myšlenek, znamená, že řešením problému přílišného přemýšlení není přestat přemýšlet. Proč bychom se také připravovali o tak mocný, efektivní nástroj? Nebylo by lepší, kdybychom přeformátovali mozek pomocí nových nahrávek a odvrhli ty pokažené? Letadlo může shodit bombu, ale také potravinovou pomoc. V injekční stříkačce může být jed, ale také lék. Hřebec může splašit celé stádo, nebo také vyhrát závod. A totéž platí i pro naše myšlenky.

Pokud se umíte soužit, dokážete se také zamýšlet. Pokud umíte pochybovat, dokážete také kralovat. Pokud se umíte otáčet, dokážete také vzlétnout.

Tentýž mozek, který vám už roky tvrdí, že nemáte na to, abyste napsali knihu, můžete naučit, aby vám říkal opak. „Můžeš napsat knihu. Musíš napsat knihu. Dozrál čas, jdi do toho!“

Něco o tom vím. Za prvních třicet tři let svého života jsem vydal nula knih. V dalších jedenácti letech jsem jich vydal sedm. Jak? Začal jsem poslouchat novou nahrávku.

Když jsem se v roce 2008 rozhodl věřit v to, že bych se mohl stát profesionálním řečníkem, nebylo to jen tím, že jsem si v daném okamžiku dodal odvahu. Začal jsem přizpůsobovat své nahrávky tak, že změnily stav mého mozku. Ne pouze jednou, nýbrž každý den. Usnadňoval mi to jev zvaný neurogeneze. S neurogenezí „se každé ráno probudíte se zbrusu novými nervovými buňkami, které se narodily během spánku a nyní jsou k vašim službám: můžete rozmetat jedovaté myšlenky a vybudovat si zdravé“.9

Váš mozek na vás čeká každý den. Čeká, že mu řeknete, co si má myslet. Čeká, až mu ukážete, jaké nahrávky jste si vybrali.

Čeká, až mu dáte najevo, zda si opravdu chcete vybudovat nový život.

Změna myšlenek v reakci na změnu okolností

Jedna věc je vybrat si pozitivní nahrávku a zužitkovat ji k vytvoření něčeho dobrého. Ale funguje to i obráceně? Mohou nám nahrávky pomoct vymanit se z nepříznivých situací? Jakou roli hrají, pokud se náš život neubírá žádoucím směrem? Jak můžeme své myšlenky využít k obnově něčeho, co se rozpadlo?

Colleen Barry se s těmito otázkami potýkala, když v důsledku prasknutí internetové bubliny v roce 2001 přišla o práci v Bostonu. Musela si najít tři zaměstnání, aby dala dohromady peníze, které předtím vydělávala jako výzkumná asistentka a distributorka dokumentárních filmů.

Jedním z těch tří zaměstnání byla pozice recepční malé realitní kanceláře Gibson Sotheby’s International Realty. „To nebyl směr, kterým jsem se chtěla ubírat,“ řekla mi. „Toužila jsem po kreativní práci, ne po zvedání telefonu za minimální mzdu.“ Je dost dobře možné, že přílišné přemýšlení v takové situaci nabere na intenzitě a spustí celou řadu nahrávek.

Uražená ješitnost: „Není fér, že zrovna já musím zvedat telefony. Tato práce je pod mou úroveň.“

Lítost: „Moje předchozí práce byla o tolik lepší než ty tři, které teď musím dělat, abych vůbec poplatila složenky.“

Strach: „Co když nastane hospodářská krize a já přijdu i o tyhle tři práce?“

Hledání viníka: „Není to moje vina, že jsem přišla o práci. Život není vůbec fér.“

Rezignace: „A takhle už to bude napořád.“

Colleen se rozhodla, že těmto pokaženým nahrávkám nepopřeje sluchu a namísto toho se na situaci podívá čerstvýma očima. „Na něco jsem přišla: tuto práci dělám stejnou měrou pro sebe jako pro firmu,“ řekla. „Pokud chci růst, musím si vytyčit cestu, protože od zvedání telefonu žádná jasná cesta nevede. Nemůžu čekat, že mi cestu ukáže zaměstnavatel. Pochopila jsem, že pokud ji chci najít a mít radost ze života, musím se odhodlat ke změně.“

Colleeniny sny dostaly vlivem vnějších okolností ránu, ona se však rozhodla, že dostane pod kontrolu věci, které kontrolovat může.

„Nepoddala jsem se zklamání z toho, že jsem kariérně udělala krok zpět, a namísto toho jsem si dala za úkol poskytovat klientům špičkový servis.“

Rozhodla se. Neposlouchala nahrávku, která jí chtěla vnuknout, že má podřadnou práci, a vytvořila si jinou: „Mým úkolem je poskytovat klientům špičkový servis.“ Tisíc jiných lidí by v této situaci dopustilo, aby jim jejich nahrávku nadiktovaly okolnosti, o čemž svědčí frekvence, s jakou si kupuji sendviče od nerudných pracovníků letištního občerstvení, ale Colleen udělala přesný opak.

Jakmile si zvolíte správnou nahrávku, je snazší zvolit si správný postup.

A takto to funguje vždy. Vaše myšlenky jsou motorem vašich činů – a z těch zase vyplývají výsledky. „Přes známého jsem zajistila, aby nám do kanceláře dali kávovar a kapsle. Všem návštěvníkům jsem nabízela espresso nebo cappuccino,“ řekla Colleen. Unavení a vystresovaní klienti si povšimli rozdílu. Po dlouhém dni prohlížení drahých nájemních bytů ve městě, ve kterém potřebujete pořádně ostré lokty, abyste něco našli, zapluli do kanceláře realitky, kde Colleen vytvořila oázu klidu a pohody.

Pěkný příběh, nemyslíte? Colleen zdvořile reaguje na telefonáty a nabízí espresso klientům, kteří tak skvělý zákaznický servis nečekali. Tím tento příběh ale nekončí.

Colleen se stala generální ředitelkou.

Pozor, aby vám do úst nevletěla moucha.

Je to pravda. Colleen si pustila novou nahrávku. To dalo jiný směr jejímu chování a změnilo jí to život. Dnes té firmě šéfuje.

Stalo se to přes noc? Samozřejmě že ne. Trvalo to patnáct let. I když vaříte sebelepší kafe, z recepce se do ředitelského křesla nevyšvihnete za týden. Já sám jsem potřeboval šest let na to, abych se stal profesionálním řečníkem. Řekl bych ale, že vám tuto cestu trochu zkrátí rady v 8. kapitole s názvem Nechejte Novou hymnu znít.

Nejdříve Colleen vzali do marketingového oddělení na pozici určenou pro absolventy. Časem se vypracovala na vedoucí tohoto oddělení. Poté se vrhla do obchodního koučování a celou tu dobu si psala nové a nové nahrávky, které ji posouvaly dále. Když například v pondělí ráno přijde do práce, nevidí před sebou jen kolegy. „Představuji si, že každý, s kým spolupracuji, je obchodní partner, jemuž pomáhám růst. No a já mám 350 obchodních partnerů.“

Šlo to vždy hladce? Nikoli. Colleen říká, že po prasknutí internetové bubliny se všude rozhostila skleslost. „Všichni jsme předtím vydělávali spoustu peněz v nóbl kancelářích s pingpongovými a kulečníkovými stoly. Pak jsme se museli rozhodnout: budu brát podporu v nezaměstnanosti, nebo budu pracovat tak, jak opravdu chci?“

Měla Colleen telefonátů někdy plné zuby? Ano. „Párkrát se stalo, že jsem byla strašně otrávená a říkala jsem si: ‚Vážně? Takhle jsem dopadla? Vždyť loni jsem touto dobou uváděla film v Cannes.‘“ Tuto pokaženou nahrávku ale neposlouchala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soundtrack v hlavě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.