Můj život v červené a bílé

© 2020 by Editions Jean-Claude Lattès

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vladimír Čadský, 2021

Introduction © Jindřich Šídlo, 2021

Cover © DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1524-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-1525-1 (mobi)

Arsène

WENGER

Můj život v červené a bílé

AUTOBIOGRAFIE

Obsah

Předmluva

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Epilog

Obrazová příloha

„Vše, co je krásné, je nesnadné stejně jako vzácné.“

Etika

Spinoza

„Snažme se lidi přimět, aby si uvědomili velikost v sobě, o které nevědí.“

Pokušení Západu

André Malraux

Předmluva

Muž, který si zaslouží sochu

Před stadionem Arsenalu v severním Londýně stojí pět soch věnovaných legendám klubu.

Najdeme tu bronzové podoby Thierryho Henryho a Dennise Bergkampa, dvou možná nejlepších útočníků, kteří kdy nosili dres Kanonýrů a na přelomu tisíciletí udělali z Arsenalu anglickou a evropskou fotbalovou extratřídu.

Nechybí samozřejmě ani Tony Adams, obránce a kapitán mistrů z let 1998 a 2002, který sice v osobním životě nepatřil mezi vzory pro vaše syny, ovšem každý brankář by chtěl chytat právě za ním.

Herbert Chapman zase přivedl jako trenér v roce 1931 Arsenal k jeho historicky prvnímu titulu.

A Ken Friar si svou sochu vysloužil jako bývalý dlouholetý ředitel klubu.

Každý fanoušek Arsenalu vám teď na místě vyjmenuje mnoho dalších mužů, kteří by měli zdobit prostranství před moderním stadionem nesoucím jméno hlavního sponzora klubu Emirates. Patrick Vieira, David Rochastle, Alan Smith, Liam Brady, David Seaman, Ian Wright, Michael „it’s up for grabs now“ Thomas.

Možná se své sochy dočkají. Jsem si ale skoro jistý, že jedna by měla být co nejdřív vztyčena na počest Francouze, který změnil nejen Arsenal, ale i celý anglický fotbal.

Jmenuje se Arsène Wenger. Arsenal trénoval nepřekonatelných dvaadvacet let, získal s ním tři tituly (jeden dokonce bez jediné porážky v sezóně), sedm FA Cupů, přivedl tým do finále Ligy mistrů i do úplně nových časů, a jak si teď bolestně uvědomují fanoušci, učinil výjimečné něčím zcela obyčejným. Arsenal za Wengerových časů pouze dvakrát – v jeho posledních dvou sezónách v roli manažera – nepronikl mezi čtyři nejlepší týmy Premier League. Umístění do čtvrtého místa a s tím spojená kvalifikace do Ligy mistrů je „like a trophy“, říkával. V posledních deseti letech jeho působení mu však nejčastější odpovědí bylo zesilující bučení nespokojeného davu a výkřiky „Wenger out!“

Taky jsem se jich několikrát dopustil, aspoň na sociálních sítích. Omlouvá mě moje tehdejší mládí, bylo mi něco přes čtyřicet. A byl jsem zvyklý na jiný Arsenal. Bohužel na jiný Arsenal se stejným trenérem.

Arsène Who?

Před pár lety jsem se na žádost časopisu Football Club snažil zrekonstruovat svůj vztah k Arsenalu. Nakonec jsem po důkladné rešerši ve vlastní paměti došel k závěru, že půjde nejspíš o kombinaci barevných fotografií v týdeníku Stadion, který jsem četl v osmdesátých letech, knihy Nicka Hornbyho Fotbalová horečka z počátku devadesátých let a střihového pořadu České televize Sportissimo ze stejné doby. Byl to však spíš platonický vztah prostřednictvím teletextu – přímé přenosy tehdy v Česku ještě nikdo nevysílal a výlet na Highbury taky nepřipadal v úvahu.

Že ale do Arsenalu na začátku sezóny 1996/1997 přichází jakýsi francouzský trenér ve velkých brýlích, jsem zaregistroval. Upřímně jsem na to neměl silný názor. Arsenal hrál uprostřed tabulky (něco jako dneska) a nikdo asi netušil, co se právě stalo. A co se ještě stane.

Zmatení byli i sami hráči. Už jmenovaný kapitán Tony Adams později vzpomínal, že se před ně v kabině postavil chlapík s image nikoliv fotbalového trenéra, ale spíš středoškolského profesora s velmi dobrou, nicméně lehce „francouzsky komickou“ angličtinou. A londýnský deník Evening Standard nového muže na Highbury přivítal s typickou britskou arogancí. „Arsène Who?“ hlásal jejich titulek. Brzy to měli všichni poznat.

Nedávno jsem si vzpomněl, jak někdejší český reprezentant Patrik Berger v dobovém tisku popisoval svůj příchod do Liverpoolu v létě roku 1996. V paměti mi utkvěly hlavně pasáže o překvapivých stravovacích návycích a pitném režimu v týmu. Spousty housek s marmeládou, hranolky, pivo. Prostě něco, co muselo položit každého dietologa, zvlášť sportovního.

V Arsenalu to nebylo jiné. Pověst klubu, jehož hvězdy jsou schopny podávat v pubu podobně zarputilé výkony jako na hřišti, nijak nepřeháněla. Někteří hráči – včetně kapitána Adamse – dokonce prošli odvykací kúrou a zbytek si musel zvykat na nové metody. Během pár měsíců se změnilo všechno. Životospráva, tréninky, způsob hry – a hlavně výsledky. A postupně taky tým, do něhož začali přicházet hráči především z Francie. Wengerovi krajané Henry, Vieira, Petit, Anelka, Wiltord nebo Pirès tvořili osu v nejslavnějších časech Arsenalu, v časech, kdy Premier League vládly pouze dva týmy. Wengerově sestavě dokázal úspěšně čelit jen Fergusonův Manchester United. (Přiznejme, že byl v součtu tehdy přece jen o něco úspěšnější.)

Tři tituly z let 1998, 2002 a 2004 daly celkem jasnou odpověď na otázku „Arsène Who?!“ Zvlášť ten poslední je nezapomenutelný, a jak se zatím ukazuje, taky zjevně nepřekonatelný. Arsenal prošel celou sezónou bez jediné porážky, což se předtím povedlo pouze týmu Preston North End – ovšem v roce 1889.

„Invincibles“ („Neporazitelní“) sezóny 2003/2004 se přiblížili fotbalové dokonalosti. Tahle sestava neměla jediné slabé místo, a když vstupovala na hřiště, byli si fanoušci jistí, že se jde vyhrát. Možná jen jedna nebo dva nula, ale vyhrát.

Pětapadesátiletý Wenger v té době připomínal skutečně ze všeho nejvíc profesora, ovšem všeobecně váženého – a mimořádně úspěšného. K absolutnímu vrcholu mu chybělo jediné, vítězství v Lize mistrů. V květnu 2006 se Arsenal konečně probojoval do jejího pařížského finále – a nakonec prohrál v nešťastném zápase s Barcelonou 1:2.

A to byl taky konec jedné velké, slavné éry. Jen jsme to tehdy ještě netušili.

A dál už nic

Arsenal od té doby už nic nevyhrál. Jistě, když v roce 2014, po devíti letech bez jakékoliv trofeje, znovu získal FA Cup, tedy prestižní Anglický pohár, slavili jsme to jako titul – stejně jako pak v letech 2015, 2017 a 2020. Jenže jsme taky věděli, že je to tak akorát dobré na to, abychom se mohli posmívat rivalům z Tottenhamu. Byli jsme zvyklí na něco jiného. A logicky jsme to zase po Wengerovi žádali.

Jenže to asi objektivně nešlo. Už v oné poslední mistrovské sezóně 2003/2004 se něco měnilo. Chelsea koupil ruský miliardář Roman Abramovič a hodil na ni pytel peněz. V roce 2008 pak vstoupili do Manchesteru City ropní šejci z Abú Dhabí.

Arsenal šel opačnou cestou. V roce 2006 konečně dostavěl svůj moderní šedesátitisícový stadion Emirates za půl miliardy liber, jen za rohem od Highbury. Měl to být výtah do absolutní světové elity – jenže tenhle plán nevyšel, to už je dnes jisté.

Začali jsme si zvykat na roky, kdy klub splácející úvěry musel prodávat své nejlepší hráče a nakupovat jen s velkým rozmyslem. A Arsène Wenger musel tuhle nevděčnou operaci řídit. S odstupem času je spravedlivé říct, že to zvládnul neuvěřitelně. Arsenal sice dlouhá léta nic nevyhrál, ale každý rok hrál Ligu mistrů, což pro něj bylo životně důležité.

Změnili se i majitelé. Většinový podíl v klubu koupila v roce 2011 americká rodina Kroenkeových, která dává až příliš přesvědčivě najevo, že ji nějaký fotbalový klub v Londýně nezajímá a že nerozumí jeho historii ani hodnotám.

Ano, někdy v roce 2014, po onom velkém triumfu v FA Cupu a příchodu hvězd Mesuta Özila a Alexise Sáncheze, jsme si nejspíš mysleli, že už jsme na druhé straně a že už brzy za sebou zase necháme Chelsea, Tottenham, Liverpool, oba kluby z Manchesteru, prostě všechny naše tradiční rivaly.

A ono se to povedlo! V sezóně 2015/2016. Bohužel si zrovna tenhle ročník vybral jakýsi Leicester City pro svůj fantastický příběh. Stál jsem tehdy po posledním zápase sezóny na tribuně Emirates, tleskal jsem loučícímu se Tomáši Rosickému i Arsènu Wengerovi a doufal, že za rok už to vyjde.

A víte co? Nevyšlo… A od té doby už nikdy. Arsenal vypadl z anglické špičky, pět let nepostoupil do Ligy mistrů a letos dokonce poprvé po pětadvaceti letech vůbec neprošel do evropských pohárů.

Arsène Wenger v dubnu 2018 po dvaadvaceti letech oznámil svůj odchod. Možná to měl udělat dřív, třeba v onom roce 2014 nebo o sezónu později, kdy byl volný Jürgen Klopp, který pak dovedl Liverpool po třiceti letech k titulu v Premier League i k vítězství v Lize mistrů.

Jenže slova jako „možná“ a „kdyby“ nemají v životě žádnou cenu. Důležité je jen jedno: Wenger šéfoval Arsenalu déle než jakýkoliv jiný manažer v jeho historii a získal s ním nejvíc trofejí. Tečka. Teď musí přijít někdo jiný a napsat novou, stejně slavnou kapitolu historie velkého klubu. To už není odpovědnost Arsèna Wengera. Jediné, co v jeho vztahu k Arsenalu ještě chybí, je ona socha před stadionem Emirates s nápisem Tento muž se zasloužil o náš klub jako málokdo jiný.

Jindřich Šídlo,

fanoušek Arsenalu a novinář

Úvod

13. května 2018 jsem odešel z Arsenalu.

Tento klub představoval po dvacet let celý můj život, mou vášeň a plné nasazení. Díky Arsenalu jsem vykonával své povolání trenéra tak, jak jsem je chtěl dělat: mohl jsem mít vliv na život hráčů, vtisknout hře styl a dosahovat úžasných vítězství. Měl jsem svobodu a moc, jaké už dnešní trenéři nemají.

Po všech těch neuvěřitelných, silných, nezapomenutelných letech nebylo snadné z klubu odejít a nezažívat dál všechnu tu intenzivní sílu. Arsenal byl vždycky součástí mě samotného: říkám „můj klub“, když o něm mluvím, přestože je už v rukou někoho jiného, myslím s láskou na něj, na fanoušky, na vybrané, připravené hráče, které jsem provázel a přiměl vydat ze sebe to nejlepší. Je to hra a jsou to lidé, kteří mě zajímají, chvíle milosti, které fotbal dovoluje prožít tomu, kdo ho miluje a dá mu vše. Vyhrané zápasy jsou cenné zážitky a prohrané zápasy, ty, na které se stále neodvažuji znovu podívat, mě straší ještě po létech. Co se bývalo dalo udělat lépe? Co se stalo? Celý můj život osciloval mezi láskou k vítězství a nenávistí k porážce.

Jsem vášnivě zamilovaný a tato vášeň nepomíjí.

Když jsem přišel do Arsenalu, Angličané nevěděli, kdo jsem. Otázku Arsène Who? jsem slyšel neustále. Chápal jsem to. Byl jsem čtvrtý zahraniční trenér v historii anglické kopané. Obě první zkušenosti nedopadly dobře. Angličané vynalezli fotbal, tak jako Francouzi vynalezli víno. Taky nechceme po nějakém Angličanovi, aby přijel do Bordeaux dělat víno. Po dobu 22 let jsem usiloval o to, aby vyhrála pravda hry, pravda hřiště. Už jsem poznal vítězství i porážky, zklamání, velkou zlost, skvělé hráče, ale žádné mužstvo se mi nedostalo pod kůži jako tohle.

Klub se tolik změnil a já s ním. A spolu s námi i fotbal. Fotbal, který jsem prosazoval, podmínky, za nichž jsem realizoval svou vášeň, svoboda, kterou jsem měl, a také ta doba v čele klubu, to všechno téměř zmizelo. Nejsem si jist, jestli by dnes hráč, který nemá před 14. rokem věku ještě svůj klub a před 19. svého kouče, mohl postoupit z okresního přeboru do první ligy a odehrát tolik zápasů a zažít tolik dobrodružství. A nejsem si ani jist, jestli dnes může nějaký trenér řídit tým jako Arsenal, vybírat hráče, jako jsem to dělal já, a to s naprostou svobodou a s totální angažovaností. To bylo štěstí i dobrovolná oběť.

V posledních letech fotbal prošel mnoha proměnami. Některé se mě dotýkají víc než jiné. Internacionalizace majitelů, vznik sociálních sítí s jejich požadavky a excesy, osamění a stále větší tlak na hráče i trenéra, kteří musí čelit stále většímu očekávání. Kopaná se hodně změnila před zápasem i po něm, zejména s racionální analýzou hry. Ale jedno zůstává beze změny: 90 minut hry má i nadále jediného krále: hráče.

Evropě už nedominuje trojice klubů, jako tomu bylo v minulosti, Bayern, Real a Barça. Na jejich úroveň se dostala další mužstva.

Důležité místo zaujali analytici, a to hned od poločasu, dovolují lépe porozumět hře, mít objektivní kritéria, zatímco dříve bylo všechno ponecháno na subjektivním citu trenéra. Přesto trenér je i dnes jediným, kdo rozhoduje.

Jistě, statistika a věda mají být součástí analýzy výkonu, ale musejí být užívány s hlubokou znalostí hry. Poslední studie ukazují, že hráči jsou demoralizováni přemírou čísel, bezpochyby proto, že mají dojem, že se v nich ztrácí jejich individualita.

Trenér více než kdy jindy odpovídá za výsledek hry, ale nemá přitom vždy možnost ovlivnit všechna rozhodnutí. A komentáře jsou vždy přehnané, ať v jenom, či v druhém směru: „Je geniální. Není vůbec k ničemu“…

Často jsme aktéry těchto přeměn, aniž si to uvědomujeme a i nadále setrváváme u svého přesvědčení. Dnes jsem však vystoupil ze své bubliny a vše vidím jasněji: nespravedlivé útoky, přehnané komentáře, osamělost trenéra… Každý den čtu L’Équipe, dívám se na zápasy, dva či tři za den, poslouchám a ptám se sám sebe, v jakém smyslu je to, co se říká, správné, proč se stalo to, co se stalo, kde je pravda hry, a totéž mohu učinit i se svým životem, svou angažovaností, svou vášní.

Pozoruji ty přeměny, přemýšlím o nich, ale můj pohled na fotbal se nemění. Je to zápas, kde se může stát cokoli, hráči, 90 minut hry, její velkolepost, prvek štěstí, talentu, odvahy s nádechem magie, a také vzrušující zážitek a motivace pro diváka.

Fotbal je především o výkonnosti. Člověk musí umět poodstoupit, rozebrat věci z nadhledu. Aby se klub mohl rozvíjet, musí se opírat o tři kritéria: strategii, plánování a jejich aplikaci.

Hraju od svého dětství. Poznal jsem amatérské kluby s hráči a trenéry, kteří předváděli nádherný fotbal, kteří se třásli nedočkavostí na každý zápas, kteří mluvili jen o fotbale, kteří dokázali přejet Francii ve spacím vagóně druhé třídy, vrátit se do Štrasburku za svítání a jít rovnou do práce v továrně a nestěžovali si, a jediné, v co doufali, bylo odehrát a vyhrát příští zápas. To vytváří celoživotní vazby a trenéři takových mužstev byli mými učiteli. Hořeli vášní pro fotbal, ale také byli realisté a svou lásku ke hře dovedli předat.

Hrát mě dodnes naplňuje štěstím. Znovu objevuji, stejně jako každý, kdo hraje fotbal na jakékoli úrovni, emoce svého dětství.

Den bez fotbalového zápasu mi přijde jako nenaplněný. Už několik měsíců se mi stává, že v televizi promeškám zápas svých oblíbených mužstev nebo zápas, o kterém si myslím, že bude zajímavý. Na takové zápasy se dívám rád, protože se pořád učím, přemýšlím, snažím se pokročit ve svém chápání hry a toho, co bych mohl poradit hráčům, aby se dostali dál. Někdy však místo času zasvěceného fotbalu strávím večer se svou dcerou, s přáteli. Předtím by to nebylo bývalo možné. Prožívám tak poklidnější chvíle a moje oči objevují krásu: krásu krajiny, krásu města, jako je Londýn nebo Paříž, kde trávím čím dál víc času.

Celých 35 let jsem prožil jako vrcholový sportovec, posedlý svou vášní. Nechodil jsem do divadla ani do kina, zanedbával jsem lidi ve svém okolí. Po celých 35 let jsem nezmeškal jediný zápas, jediný pohár, jediné mistrovství, což předpokládalo život s železnou kázní, a já tak žiji i nadále: vstávám o půl šesté, zacvičím si, trénuju, jím a piju jako někdejší hráči. Už ani nevím, jestli je to moje volba, nebo jestli nejsem vězněm svých zvyků. Ale já jinak žít neumím. Myslím, že bych byl bez toho nešťastný. Jestli štěstí znamená milovat život, jaký žijeme, pak mohu říci, že jsem šťastný.

Po celá ta léta jsem nemyslel na nic jiného než na další zápas a jeho výsledek. Po všechny ty roky jsem chtěl jediné: vyhrát. Můj čas i mé myšlenky měly jen tento jediný cíl. Doopravdy jsem žil jen na hřišti. Když jsem byl s ostatními, s těmi, které mám rád, byl jsem často duchem jinde. Nic jsem neviděl, nebo jsem viděl jen v červené a bílé, v barvách všech týmů, které jsem trénoval: Nancy, Monako, Nagoja, Arsenal. Neviděl jsem ani krásu, ani radost, ani uvolnění. Vzít si dovolenou, udělat si volno, to by mi nepřišlo na mysl, nebo jen vzácně. Dokonce i noci jsem ve snech trávil s fotbalem. Zdálo se mi o budoucích zápasech, o tom, co mohu poradit, o těch dvou nebo třech hráčích, u nichž jsem si nebyl nikdy jistý: mám je hned nasadit do hry, neponechat si je, uklidňovat frustrace, dál je motivovat. To byla moje strašidla.

Svým přátelům žertem říkávám, že tráva, ta tak často sešlapaná tráva na stadionu, jež může zvrátit osud zápasu, o kterou jsem se v Arsenalu přímo s posedlostí staral, o níž jsem se každé ráno bavil se zahradníkem klubu, je moje jediná droga. Smáli se, ale je to pravda. Je to moje droga. Po odchodu z Arsenalu jsem odmítal kluby, kde bych, jak jsem si myslel, neměl stejnou volnost, stejné pravomoci. FIFA mi učinila nabídku, kterou jsem přijal, protože to je nová výzva a účinný způsob jak přemýšlet o svém sportu, jak pracovat v týmu. A čekat, že možná najdu ráj nebo peklo trenérského řemesla.

Chci se podělit o to, co vím, co jsem se naučil o hře a sportu a předat to všem, kdo to milují, těm, kdo fotbal znají, ale také těm, jimž je síla a krása vzdálenější a kteří si kladou otázku, jak lze dovést mužstvo k vítězství, co se člověk naučí z porážek pro sebe i pro druhé. Rád bych přispěl k rozvoji fotbalu v celosvětovém měřítku a k tomu, aby byl každý talent rozpoznán a rozvíjen.

Dnes už se mi zjevují jiní duchové než moji bývalí hráči a už se mi zdá o jiných věcech než o budoucích zápasech.

Poté, co zemřela moje sestra, mě před pár měsíci navždy opustil můj bratr Guy. Byl o pět let starší a přivedl mě k fotbalu. Kopali jsme si spolu v našem pokojíku nad bistrem našich rodičů, v ulicích naší vesnice Duttlenheim a hráli spolu i v našem místním fotbalovém týmu. Zdá se mi o našich začátcích, o chvílích, které rozhodly o mém dalším osudu. Byl jsem nejmenší, ale velice odhodlaný. Pral jsem se, abych mohl hrát s bratrem a jeho kamarády.

Zdá se mi o mém dětství v Alsasku, kde jsem pořád doma a jež utvářelo mou osobnost. V těch snech se mluví výhradně alsaským nářečím.

Vracím se v nich tam, kde to všechno začalo.

1

KLUK, KTERÝ SNIL O FOTBALE

Už jako malý kluk jsem měl velké sny, tehdy jsem ale nechápal, odkud se berou. Dnes vím, že jejich živnou půdou byla vesnice, kde jsem vyrostl, Duttlenheim v Alsasku, pár kilometrů od Štrasburku. Ta vesnice už dnes neexistuje, roky plynuly a všechno se změnilo. Já jsem dítě jiného století a jiné doby: ulice, které jsem znal nebo kde jsem poprvé hrál fotbal, lidé, kteří mě formovali a mezi nimiž jsem vyrůstal, fotbalové hřiště, kde se odehrávaly zápasy našeho klubu, duch, který vládl těm místům, způsob, jakým vyrůstaly děti, to všechno se tolik změnilo. Všichni tamní obyvatelé se živili zemědělstvím a králem byl kůň. Bývali tam také tři kováři. Už tam není ani jeden.

Pocházím z tohoto světa, z této vesnice, která byla jako ostrov, a člověk, kterým jsem se stal, hráč, jímž jsem byl, trenér, muž, který myslí jen na fotbal, byl utvářen, ba vymodelován duchem tohoto místa a lidmi, kteří zde žili. Žil jsem ve světě ovládaném kultem fyzického výkonu.

V tu dobu byla vesnice uzavřená sama do sebe jako všechny alsaské vesnice, kde dominovalo náboženství. Lidé se vzájemně znali a říkali si jmény svých rodin. My jsme byli „Metzovi“. Život se odehrával na malém prostoru mezi bistrem, školou, kostelem, radnicí, obchody a fotbalovým hřištěm dva kilometry od nádraží, kam nikdy nikdo nešel: proč taky odcházet z tohoto ostrova, kde si všichni vzájemně pomáhali? Okolo vesnice byla pole, kde jsem trávil spoustu času, víkendy a školní prázdniny. Tam jsem se naučil orat, dojit krávy, jako to dělali moji prarodiče i přátelé mých rodičů. Byl to svět venkovanů, kde byla respektována a obdivována tělesná síla. Lidé, které jsem znal, obdělávali půdu, žili z ní, a já jsem ty lidi miloval. Jistě, žili skromně. Hospodařili, aby se uživili, pěstovali tabák, obilí, žito, řepu a hlavně brambory. Museli se obejít bez traktoru – první traktor se ve vsi objevil, až když mi bylo 14 let, v roce 1963 –, spoléhali se jen na svou sílu a jejich jediným pomocníkem byl kůň. Moji prarodiče jednoho měli. Mít dva, to už svědčilo o jisté zámožnosti.

Byli to lidé tvrdí, mlčenliví, kteří chodili každou neděli ráno na mši a do bistra mých rodičů, kdykoli mohli. Za vesnici jejich obzor nesahal. Tam navazovali přátelství, zamilovávali se, pracovali, tam vyrůstaly jejich děti.

V tomto uzavřeném světě jsme my děti byly svobodné, nikdy jsme se ničeho nebály, vzájemně jsme si důvěřovaly. Když jsme něco vyvedly, hned to nějaká dobrá duše prozradila rodičům a vzápětí přišel trest. Náboženství nám dávalo přesnou představu o morálce, o pravdě. My, děti z vesnice, jsme byly pořád spolu, vyrůstaly jsme na ulici a na polích, ale sny jsme měly různé.

Můj otec byl racionálně uvažující muž, nábožensky založený, velký pracant a patriot. Vytyčil mi cestu a předal mi hodnoty, jež mi dodávaly neuvěřitelnou sílu, abych mohl čelit zkouškám a nejhorším proradnostem. Byl jedním z mnoha mužů, kteří museli nuceně narukovat do wehrmachtu a po boku Němců bojovat proti své zemi – říkalo se jim „malgré nous“, „proti naší vůli“. O válce nám nikdy nic neřekl, ale já jsem vždy obdivoval jeho odvahu, jeho zdrženlivost a věděl jsem, jakými strašlivými zkouškami musel projít. Narodil jsem se po válce, 22. října 1949, a moje dětství bylo poznamenáno poválečným klimatem, tragédií, kterou musely jejich rodiny prožít.

Od svých 14 do 17 let otec pracoval u Bugatti, potom s mou matkou provozoval bistro a poté si otevřel obchod s náhradními díly. Nikdy si nevzal den volna, nikdy týden dovolené. Jeho den začínal v 7 hodin v kavárně, potom pracoval ve svém podniku, a když se v osm večer vrátil, pokračoval v práci v bistru. Tam se konaly schůze fotbalového výboru, tam se vyvěšovaly výsledky klubu a příští zápasy. Každou sobotu večer výbor fotbalového klubu založeného roku 1923 sestavoval v bistru mužstvo na nedělní zápas. Náš otec nás celou tu dobu pozoroval, jak hrajeme, a když viděl, že hrajeme se zaujetím a vůbec ne špatně, sestavil mužstvo mladých, kde jsme můj bratr a já začínali.

Můj otec měl fotbal rád, o tom není pochyb, i když to nikdy neřekl. Považoval ho za rozptýlení, oživení vesnického života, ale nebyl to pro něj, stejně jako pro ostatní muže z vesnice, předmět stálého snění, vášeň, která by ho pohlcovala. On ani moje matka nikdy nesnili o tom, že ze mě nebo z mého bratra bude fotbalista: to bylo nepředstavitelné. Bratr byl nadaný, hrál jako záložník a střední obránce. Měl všechny předpoklady, ale něco mu přece jen chybělo, něco důležitého: víra. Pro ně všechny byla kopaná aktivitou pro volný čas. Tečka, punktum. Žádná profese. Profese, to je něco serióznějšího, co umožňuje vydělat si na živobytí, a to nebyl případ fotbalu.

Vzpomínám si, že v těch letech vládla atmosféra tvrdé práce a zábavy a že se obojí dělalo důkladně.

Jako malý kluk jsem byl naprosto svobodný a často osamělý. Moje matka mi vyprávěla: „Nechávali jsme tě v pokoji a nestarali se o tebe.“ Pochází snad moje nezávislost právě odtud? Vyrůstal jsem mezi školou, poli, kostelem, jakmile jsem mohl, hrál jsem fotbal na ulici, na promenádě a v zahradách, což mě tolik naučilo. Hrál jsem jako ostatní děti, jako můj starší bratr, jako hráli muži z naší vesnice, jak vyprávěli moji strýcové z matčiny strany, ale fotbal poutal všechny mé myšlenky a postupně se měnil na posedlost.

Jedna z mých prvních vzpomínek: sleduji naše družstvo, jak hraje, držím se stranou, dívám se pln víry a nadšení, vzal jsem si s sebou modlitební knihu a modlím se za vítězství, je mi pět nebo šest let. Možná jsem si tehdy uvědomil, že nejsme dobří a že by byl zapotřebí zázrak, pomoc boží, abychom vyhráli. Věděl jsem snad, i když jsem byl tak malý a měl jsem nereálné sny, že se fotbal stane mým jediným náboženstvím, mou jedinou nadějí: vyhraný zápas, pěkná hra, uznání? Měl jsem snad už tehdy tu nezkrotnou vůli zvítězit? O několik let později jsem vyměnil modlitební knihu za dobré hráče a naději ve vítězství za dobrou přípravu, víru nahradil spíš rozum.

Mám jinou vzpomínku, která pěkně ilustruje mou naději ve vítězství. Často jsem trávil celé hodiny na poli s jedním rolníkem, který mě nechával, abych s ním pracoval, nebo odpočíval, když jsem mu pomáhal. Jmenoval se Adolphe Kocher. Mluvili jsme o fotbale, komentovali jsme nevalné výsledky našeho týmu, znovu jsme probírali zápas. Jednoho dne prohlásil, že je vynikající hráč a s ním že by mužstvo udělalo díru do světa, že by konečně vyhrálo. „Uvidíš, chlapče, příští zápas budu hrát.“ Celé dny jsem čekal na příští zápas, představoval jsem si, jak hraje, snil o gólech, které vstřelí. Ale on mi lhal: příští zápas nehrál. Všechno se mi zbortilo. Byl jsem malý kluk, který chtěl stůj co stůj vyhrát, který myslel jen na jediné, na vítězství.

Bistro mých rodičů bylo jako tlukoucí srdce vesnice. Podobalo se mnoha alsaským bistrům. Otevřeno každý den, vytápěno kamínky uprostřed, asi dvacítka stolů, plné mužů, kteří pili jedno pivo za druhým a kouřili gauloisky bez filtru a přitom pořád mluvili o fotbale: o svém mužstvu, o mužstvu ze sousedství a mužstvu, se kterým se příště utkají, a o tolik obdivovaném týmu, týmu klubu Racing ze Štrasburku, a tu se celí rozohnili, kouřili a pili pak ještě víc a často křičeli, prali se a padali.

To bistro U Zlatého kříže bylo mou školou. Poslouchal jsem rozhovory, zapamatoval jsem si, kdo mluvil nejhlasitěji, kdo lhal, kdo se holedbal i kdo se držel zpátky, jejich předpovědi a jejich hněv, jejich analýzy. Co se počítalo, to byly činy, a nikoli slova. Byla to už škola pozorování jednotlivce a života ve skupině? Určitě. Vzpomínám si jen na ty muže, kteří hodně mluvili, zatímco můj otec mlčel. Jako dítě jsem chodil přes lokál, později, když mi bylo 10 či 12, jsem obsluhoval, ale vždycky jsem poslouchal, pozoroval a snažil se porozumět. Jestliže jsem měl rád hráče, trenéry, všechny ty nadšence, jestliže jsem jim rád naslouchal a dovedl uhádnout, co je to za lidi, pak za to vděčím zákazníkům našeho bistra, mužům z naší vesnice. Zachoval jsem si v paměti jejich zanícení, na jejich excesy jsem zapomněl: alkohol, hádky, násilí, všechno to, co mě tehdy jako malého kluka děsilo a znechucovalo. Nebylo lehké vidět muže, které jsem obdivoval, zákazníky mého otce, jak tolik pijí a někdy se chovají násilně. Bylo třeba si je zapamatovat. Bylo to působivé. Ale dalo mi to sílu a neuvěřitelný instinkt.

Bydleli jsme v bytě nad bistrem. Byli jsme rodina, i když pořádně nevím, co to slovo znamenalo. Moji rodiče od rána do večera pracovali, oba v bistru, nebo matka v bistru a otec v obchodě s náhradními díly pro auta ve Štrasburku. Začali pracovat, když jim bylo 14. Matka brzy osiřela. Byli příkladem odvahy, vytrvalosti, hned tak něco je nesložilo a nikdy si nestěžovali. Nikdy jsme nejedli společně a mluvili velice málo. Sestra byla o 10 let starší než já a bratr o 5: já byl ten malý, ten, koho bylo třeba chránit, ale také ten, koho nechávali, aby si poradil sám, ten, který se dívá a napodobuje a snaží se rychleji vyrůst.

V každém patře našeho domu jsem měl ideální pozorovatelnu: neviditelný, schovaný jsem zaznamenával chyby a excesy starších, bral si z nich to nejlepší, jejich zkušenosti, jejich zaujetí, jejich urputnost a pracovitost, chápal jsem, s jakou odvahou žili své životy, prosté, skromné, nekomplikované, viděl jsem muže, jejichž sny nesahaly dál než za humna a kteří nemohli odejít. Byl jsem zvědavý a nemohl jsem se dočkat, až objevím jiná města, jiné kraje. Tušil jsem, že žiju mezi lidmi, kteří brzy přijdou o svůj způsob života, o své zvyklosti, o svou víru šedesátých let. Cítil jsem, že chci uniknout, i za tu cenu, že ponesu tíhu viny za svůj odchod. Neopouštěl jsem je. Byl to i nadále můj svět, i když moji rodiče, bratr a sestra nepochybně trpěli mým odchodem, mou vášní, která všechno přebila. Na komplimenty byli skoupí, o svém trápení nikdy nemluvili a nikdy mi nic nevyčítali. Představuji si, že nejtěžší to bylo pro bratra. Ale zůstali jsme si i nadále velice blízcí, a když jsem byl v Arsenalu, díval se na všechny zápasy, a když si myslel, že jsem udělal chybu, jako starší bratr mně vyhuboval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj život v červené a bílé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.