JAKUB BOUDA

Rozbitej

© Jakub Bouda, 2020
Typography © Beky
Obálka: Já Sám II
Korektura: Martina Krešne

Slovo autora

Některé psychologické publikace (a že jich na světě je) tvrdí, že povaha je každému částečně předurčena. Já si dovolím tvrdit, že chování jednotlivce ovlivňují především druzí. Takže je to všechno vaše vina. Na druhou stranu, mně je to jedno… Já tady neumírám, že?

Poděkování:

Bratřím Honzákovým za jejich práci s psychicky narušenými jedinci, kterou popsali ve svých publikacích.

Štefanovi Macků za kontrolu děje a zhodnocení, jestli to všechno pěkně maže.

Bezejmenným (na jejich vlastní přání) legionářům, jež poskytli odpovědi na mé otázky. Doufejme, že nenadejde den, kdy se budou ptát oni.

Všem psychopatům, které jsem měl za svůj život možnost potkat v práci, ve škole, na fotbale, šipkách a v armádě. Jste inspirující koření života. Za předpokladu, že o tom mohu i přes vzájemné setkání vyprávět.

Část první, poměrně krátká a pro mě vcelku nepodstatná.

Rodina

Neslyšel jsem ten hlas roky. Hodně dlouhý roky. Nebyl pro to důvod. Ale poznal bych ho kdykoli a kdekoli na světě. Přesto jsem se nenechal zaskočit a stejně, jako kdybychom spolu kecali naposled včera, jsem po zaznění svýho ména, řek klidně: „Ano, mami?“

Pochopili ste to správně. Moc se nestýkáme. Jsem černo černá ovce rodiny. Asfaltová skvrna na rodinnym erbu. Kaňka. Ten, před kterym se přechází na druhou stranu ulice, ten, o němž se nemluví. A proč? Protože už se toho o mně namluvilo dost. A teď, z ničeho nic, volá máma. Takže je něco špatně. Hodně špatně. Protože já jsem ten poslední člověk, kterýho by si někdo z naší rodiny volal na pomoc. A přesto se to děje. A já vím, že nemůžu vodmítnout, protože je to máma. Do hajzlu!

Dala mi život a starala se vo mě, dokud jsem vo to stál a vona mohla. A co si budem nalhávat, byla to v celym mym zvláštnim dosavadnim životě asi jediná ženská, která mě skutečně milovala. I přes to všechno, co jsem v životě proved. Ne, že by se na mě nedokázala zlobit, to zase ne. Její vyčítavej pohled, když jsem jako vobvykle přestřelil, mě řezal do duše jako argonovej autogen. Každá slza na její tváři pro mě byla jako kyselina, rozežírající mě samotnýho zevnitř. Nejsem zrovna klubíčko citů, ale i to nejsprostší hovado si všimne, když se jeho matka trápí. A ta moje měla proč. Ale nikdy na mě nevztáhla ruku. A to je proměnná, kterou ve výsledný rovnici rozhodně zohlednim.

Jenže jestli má moje vyprávění dávat nějakej smysl, měl bych začít vod začátku. A to bude trochu na dýl.

Na fotra si pamatuju moc dobře. Možná vás teď klame úsměv v mý tváři, ale ať se propadnu, jestli pro mě ten bastard udělal kdy něco dobrýho. Nemam žádný noční můry, ale kdybych měl, určitě by se v nich vobjevovala jeho holá hlava s červenejma pupínkama, který vzniknou, když vám strojek vyrve vlas i s folikulou. A mastný, vztekem rudý uši, vodnatý voči alkoholika a vodulý rty, prskající kromě nechutnejch slin i Ottův, velmi poučný slovník nadávek.

Netušim, čim moh vokouzlit mou nádhernou matku, ale patrně to byla uniforma důstojníka lidové armády. Jinak si nedokážu představit, co by na tom pytli armádních hoven mohlo bejt zajímavýho. Podle běžnejch měřítek a fotek v rodinnym albu, to nebyl žádnej fešák ani za mlada. Fotky jen dokazovaly, že vo vlasy přišel až nošením brigadýrky.

Pracovitej taky moc nebyl. Když máte na krku čtvrtej křížek a na ramenou stále jen tři hvězdy nadporučíka, jste buď nespolehlivej lempl nebo pracujete ve vozovym parku a hodnost je pro vás něco, co je důležitý pouze v tom smyslu, že se díky tomu můžete vrtat v tanku nebo houfnici. Fotr byl ale politruk, kterej až do revoluce vtloukal netečnejm záklaďákum stranickou doktrínu. Po listopadu už jeho nadstandardní dovednosti nebyly zapotřebí, což jeho uměle honěný ego špatně neslo. A von s nim. V armádě sice zůstal, ale jeho přínos pro ní zůstával nulovej. A tak to doháněl chlastem.

Neměl mě rád. Teda jako von mě nemá rád v podstatě nikdo, ale to s tim nesouvisí. Vod fotra by člověk čekal přece jen jakousi shovívavost. No, nestalo se. Poprvý jsem ho rozběsnil k nepříčetnosti, když jsem se narodil. Stačil jedinej pohled, aby věděl, že nejsem jeho. A averze byla na světě. Takže to vlastně ani muj fotr neni. Jenže v rodnym listě je zapsanej, a tim to končí. Teda jako pro úřady. Pro mě to byl začátek dost netypickýho života.

Děti se pořizovat nechystám, ale kdybych je měl, určitě bych nebyl ten typ rodiče, co bude rozmazlenýmu spratkovi sedmdesátkrát vopakovat, aby nezlobil, když to dokáže spravit jedna dobře mířená facka. Však Germáni to jeden čas zkoušeli a jejich srdce s nápisem Alles für Kinder mam ještě před vočima. Ale všichni víte, co se z těch dětiček stalo. Potloukaj se po stanici ZOO. Tvrdá ruka musí bejt a podle mě to zdaleka nejlíp pochopil Makarenko. Ale musí to mít nějaký limity. Když si z vás táta udělá pomůcku pro zvládání stresu, je to taky špatně. No a to byl muj případ.

Sám si na to samozřejmě nepamatuju, ale první konflikt jsme spolu měli krátce po mym narození. Neznám moc detailů, jako proč jsem vlastně tolik brečel, ale to je jedno. Buď jsem měl hlad, nebo mě něco bolelo, možná jsem ječel jen tak. Kojenci to tak někdy prostě maj. Co vim ale naprosto přesně, je fakt, že mě fotr nejdřív vytrhnul z teplý mateřský náruče, aby matce ukázal, jak to dělá blbě. A když jsem k jeho překvapení nespolupracoval, hodil mě vztekle pod křeslo. Dneska bych k tomu výkonu asi utrousil něco jako „dobrá trefa“, protože z vyprávění vim, že to křeslo museli nakonec zvednout, aby mi z pod tý třínohý trnože mohli vytáhnout palici, ale tenkrát mi prej moc do smíchu nebylo. Faktem je, že ani dneska bych asi nadšenim zrovna neryčel, kdyby mi někdo nacpal lebku pod kovovou trnož. Ale fotrovi to stačilo, protože jsem šokem přestal řvát. Bohužel si z toho udělal precedens.

Kdybych byl dítě dneška, asi by mi řikali avatar. Tak sem byl celý dětství modrej. Ne všechno bylo dílo toho idiota, to zase ne. To bych mu křivdil. Rval jsem se i před barákem a pozdějc i ve škole. Nebylo důležitý, jestli budu bit já nebo ty druhý. Důležitý bylo nenechat si srát na hlavu. Jste tři? Fajn. Tak tady leží tyč. Nápřah, beng, jupí. Tahle kůže není za lacino. A byl to kurevsky fungující recept na přežití, tomu věřte. Sráči se stáhli a tvrďáci mě radši považovali za vlastního. Ne tak fotr, kterej by měl. Teda alespoň to moh předstírat, že jo. Nemyslíte?

Poznámka? Vejprask. Špatná známka? Vejprask. Drzej pohled, vodmlouvání? Vejprask. A pár vejprasků bezdůvodně jako prevence. Když jsem se mu smál do ksichtu, přidal pár ran navíc. Nemělo cenu se bránit, ale zkoušel jsem to. Sem tam to přineslo ovoce, když jsem ho trefil do nějakýho bolestivýho místa. Třeba do brňavky nebo do vajec. Sice mě pak zmlátil tak, že jsem bublal krev, ale ten posměšnej škleb už mi z ksichtu nikdy nesundal. Hlavně po tý historce s kočkou.

Možná vám to bude připadat ujetý (mně teda jo), ale tenhle chlastem zdegenerovanej debil, kterej si krátil život vyprazdňovánim flašek a nepřiměřenou fyzickou výchovou druhorozenýho syna, miloval kočky. Teda jednu určitě. Já měl teda vždycky za to, že kočky jsou pro starý ženský, který nenašly chlapa, a protože se bojí, že je nebude mít kdo pochovat, nechaj se radši po smrti sežrat tou havětí. Ale evidentně to má i svý výjimky. Takže muj zákonnej fotřík tu kočku hladil pod krkem i na zádech, až vrněla jako elektromotor, kupoval jí masový taštičky, a když se svalil k televizi, brával si jí na klín.

A pak se mu jednoho dne kočka záhadně ztratila. Samozřejmě, že ze dne na den to bylo jen pro něj. Pro mě to byla dlouhá fáze příprav, který zahrnovaly fotrovo šichty, jídelníček na víkend, kočičí zvyky a získání praxe ve stahování kůže. Když to chcete dovíst k dokonalosti, je třeba něco vobětovat, i kdyby to mělo trvat bůhví jak dlouho. A já jsem umanutej. Na to vemte jed.

Říkám kočka, protože jméno si nevybavuju. Ale to je věc nepodstatná. Co podstatný bylo, že se moh fotr úplně posrat. Bavil jsem se jak v kině, zatimco von lítal venku jako debil a dokola furt hulákal čičí, čičí, jako kdyby to mělo něčemu pomoct. Já ho pozoroval z vokna a užíval si ten hřejivej pocit. Hodně hřejivej. Magmatickej. Spalující. Zadostiučinění. Pomsta. Trest. Život umí bejt tak nečekaně pestrej. Viď, tati?

Teda aby bylo jasno. Tu pouze sebe milující potvoru jsem zabil, to je fakt, ale jestli si myslíte, že jsem si u toho užíval nějakej zvrácenej pocit slasti, tak to zase ne. Nesvázal jsem jí drátem do kozelce, nezapálil, neutopil v jutovym pytli a špinavý řece, zkrátka nic z těch zvěrstev, který kočkam běžně dělaj normální lidi, vo kterejch by nikdo neprohlašoval, že jsou psychopati.

Vzal jsem jí vcelku něžně do rukou, pohladil jí, a když zavrněla, zakroutil jsem jí krkem. Rychle, bez výčitek a lítosti. Křup. Prostě jsem jí neměl rád. Stejně jako fotra. Tečka. Vobojí mi vydrželo dodnes, což sice neni vomluva, ale zase to ukazuje, že jsem stálej charakter. Kočky a fotra nesnášim furt.

Samozřejmě, že na mě po pár hodinách uhodil. I mě. Jak jinak taky. Jenže já nahodil nechápavej výraz a slovama: „My máme kočku?“ vycházejícíma z udivený tváře, jsem ho úplně vodzbrojil. A navíc jsem u něj jako bonus poprvý spatřil vejraz, kterej by se snad dal nazvat i láskou. Pochopitelně, že ne ke mně. To už vám asi došlo. Zmateně vycouval z mýho pokoje a dlouho do noci se vokolim neslo další čičí. Bylo to moje první vítězství. Vopojnej pocit. Určitě si to někdy zopakuju.

Jistěže fotr venku pobíhal naprosto zbytečně. To by musel bejt zasraný kočičí médium, aby něco našel. Slovy kriminalisty: tělo se nikdy nenašlo. Aby taky jo. Ten králík na smetaně se sám nesežral. Ale tohle mu vmetu do tváře jindy. Zmrd plešatej. Sežral vlastní kočku a pak jí šel s plnym břichem hledat. V životě jsem se tak nenasmál.

A tak to šlo dál a dál, ránu za ránou. Až do tý doby, než mě zmlátil tak, že jsem musel do špitálu. Sanitku zavolala máma a hned jak mě vodvezli, dostala i vona svuj díl, protože se mu vopovážila říct, že to přehání. Když jsem se vrátil z nemocnice, viděl jsem stále ještě stopy po bití v její tváři. Ten chlap si to u mě fakt sbírá. A to pro mě byla poslední kapka. Vlastně předposlední.

Proč? Protože jsem si taky konečně prohlíd svuj upravenej ksicht. Ve špitálu jsem na to neměl vodvahu. A upřímně? Kdybych věděl, co čeká mý ubohý, potměšilý voči, nenašel bych asi vodvahu nikdy. Jenže zvědavost nenakrmíš vodmítánim. Čili zbejvá votázka. Zrzadlo, zrcadlo, kdo je na světě největší maska?

Nebyl to moc hezkej pohled. Už dřív jsem měl ksicht samou jizvu po různejch bitkách s fotrem i s jinejma násilníkama. To je fakt hned. Přerostlej nehet, prstýnek s kamenem, přezka vod pásku, hřebík v lati, kámen, nůžky, papír. Něco se zahojí beze stop, něco už ne. Ale jizvy vem čert. Ty prej chlapa zdobí. Horší byla ta sanice.

Jako voni vám to doktoři uvnitř nějak sflikujou, dokonce tak dobře, že se můžete bez problémů i nažrat, ale z venku to žádná hitparáda nebyla. Něco jako když se promáčkne vokap. Funkci to plní, ale koukat se na to nechcete. Teda ne, že bych si na vzhledu nějak upjatě zakládal, ale tohle volalo do nebes. A po vodplatě. S Bárou Basikovou si asi Souměrnou nezazpívam, ale to neznamená, že budu jedinej.

Zdálo se, že papínek konečně vobjevil mojí slabinu. Jsem narcis. Ale to kurva šlápnul do sršního hnízda. Bylo na čase ukázat mu, jak jsem dovopravdy poškozenej. Jeho vinou, pěkně prosím. V nemocnici na všech těch rentgenech, který jsem absolvoval, zjistili, že mi nefunguje část mozku.

Klid. Neslintam, mluvim celkem plynule. Jenom mi prej nefunguje empatický centrum, díky čemuž špatně rozeznávám dobrý vod zlýho. Hypofýza, hypotalamus, a ještě nějaký další koně. Latinský řečičky. Ale já mam latinu rád. Je to mrtvej jazyk, takže bez práce, vyřízeno. Jsou to samozřejmě kecy. Já moc dobře vim, co je dobrý a co špatný. Jenom je mi to nějak ve výsledku u prdele.

Rozeznávam jen co je dobrý a špatný pro mě. Zbytek musí jít stranou. Proč? Tak to vám prozradim zadarmo. Protože na světě neexistuje nic důležitějšího než jste vy. Jenže vod mala vás vychovávaj k votroctví. Naučí vás mluvit, chodit, pak vás pošlou do školy, a nakonec do práce, kde za čtyřicet let shnijete jak rajče. Pak vám za to daj nějakej ten šprdlík na nájem a jídlo. Ne všem to vyjde. Takže. Jsem já nějakej votrok? Nejsem. Co s tim udělam, abych tak nedopad? Cokoli. Správná vodpověď je cokoli. Nemáte na to? Tak šťastný hnití.

Možná teď nastává chvíle, udělat si v tom jasno. Jsem rozbitej, vo tom žádná. Ale nijak zvlášť se to neprojevuje. Jo, jsem trochu impulsivní, radši někomu vlepim facku, než bych mu třikrát vopakoval, ať přestane foukat do trumpety, ale nejsem žádnej ychtyl.

Takže žádný sadistický kraviny. Když někoho napálim, je to proto, že mi něco proved nebo se na to chystal. Já mam rád svuj klid, mam jasně vytýčený cíle a nepotřebuju, aby mi někdo přehazoval výhybky, házel klacky do drátů nebo se mi motal v cestě. Překážky je třeba odstranit, ale čistě a efektivně.

Přivázat někoho na křeslo ve sklepě a pak do něj tejden řezat jen tak, jenom proto, že můžete? Větší pitomost mě nenapadá. Takový lidi by měli zavírat do temnejch, špinavejch a studenejch cel a řezat do nich. Nebo od těch cel zahazovat klíče. Do kyseliny. Nebo hodit do kyseliny ty lidi. Že jsem radikální? No jo. A co navrhujete? Zašít je na patnáct let do kriminálu, pustit je na půlku za dobrý chování a počkat, až zase někoho rozřežou na kousky? Já vám garantuju, že jejich voběti a pozůstalí by s váma nesouhlasili.

A mně je to taky proti srsti. A vám by to bylo taky, kdyby se vás to nějak dotklo. Vono je totiž děsně jednoduchý bejt volnomyšlenkář a ignorovat cizí neštěstí. Jenže když vám pošťák přinese synáčka, poskládanýho do krabice ve stylu Otýlie Vranský, zaručuju vám, že změníte názor. A pokud ne, měli by si možná doktoři posvítit na vás. Páč to je taky určitá forma psychopatie.

Mně se zbytečný násilí příčí. Jasně, jsem násilník, ale musí to mít formu. Franta vás sere, Franta nadává, Franta dělá potíže. Franta dostane do držky, možná přijde vo nějakej ten zub. Ale nebudu mu řezat hnáty v kolenou a sledovat, jak se na těch krvavejch pahejlech plazí požárem vlastního domu. Uznejte, že to prostě neni adekvátní. A toho bordelu kolem. Srát na takový kraviny.

A i kdyby Franta věděl něco, co by mi mohlo znepříjemnit život v momentě, kdy to někde vyžvaní, udělam to jinak. Vopravdu nešetrná pecka do hlavy nebo rychlý šmiknutí. Ani nebude vědět, že už tu neni. Žádný děšení voběti, žádný rádoby chytrý kecy, vodhalování šílenejch plánů na konec světa, udílení falešnejch nadějí. To je úchylárna a v tom já nejedu. Já totiž nejsem případ pro doktory. Ačkoliv zrovna teď se vo mně skoro perou.

Taky se mě všichni ty vzdělaný doktoři furt dokola vyptávali, jak se mi to stalo a jestli mě doma netýraj a takový ty kraviny. Nejdřív jsem hrdinně mlčel, protože s rozlámanou čelistí toho moc nepovyprávíte, ale pak jsem najel na standardní smyčku lží. Pády ze schodů, z vokna, bouračka, uvolněnej vokap, vysypaný kolečko s cihlama, zkrátka, co vám přinese slina na jazyk.

A voni jeden jako druhej jen přikyvovali, čmárali si poznámky a dělali, že tu úplně průsvitnou lež nevidí, protože by s tim bylo strašně moc zbytečnýho papírování, hnusný svědecký výpovědi u soudu, další byrokratický papírování, a víte, jak to je. Než za to naše ctihodný soudy někoho konečně zavřou, tak toho malýho chudinku umlátí. Vyvracet jim to rozhodně nebudu. Hraje to přece pro mě. A dokud je tomu tak, neni důvod ke stížnostem.

A tenkrát mi to všechno došlo. Cejtim neskutečně krásnej pocit z toho, že lidi dostávaj to, co skutečně chtěj. Vidim to někde za vočima načmáraný červeně a nemam klid, dokud tu výzvu nesplnim. A tyhle študovaný lidi chtěli slyšet, že to byla zcela určitě nehoda, protože nikdo nechce poslat zpátky domu malýho kluka, kterýho před pár tejdnama fotřík málem přizabil.

No a tak sem se po nějakym čase zase vrátil domu. Ale to už jsem měl připravenej plán. Protože mít plán je to nejdůležitější. Bez plánu se všechno vysere. Teda jako vono se to všechno může vysrat i s plánem, ale proto máte plán záložní. Jak řikam. Plány jsou fakt důležitý.

Takže jsem první tři dny po návratu hrál zlomenýho chlapečka, kterej konečně pochopil, kde je jeho místo, teda u fotrovo nohy, připravenej k aportu. A třetí noc, krátce před svítáním, jsem vnitřního Mirka Dušína poslal do prdele, došel si do kuchyně pro dranžírák a vydal se do garáže. A pak, dokonale vyzbrojen zbraněma zákeřnýho ničení, jsem spěchal za opileckym chropotem.

Matka v ložnici nebyla, jako už několik posledních let. Co by tam taky hledala, kromě úplně vožralýho lampasáka, kterýmu už ani nestojí pták a v koutcích tý vožralý držky se mu sráží pivní pěna. Ani já tam pro sex nešel, ačkoli si dodnes myslim, že sem s nim tu noc vymrdal celkem slušně. Vobrovský znásilnění zbytnělýho ega.

Podle hlubokýho vrčení, ve který se chvílema měnil jeho nepravidelnej chropot, jsem poznal, že je krůček vod komatu. Tak vosum piv a flaška vodky. Vodhadem. Čili jsem opatrně vylez na postel, sed si vobkročmo na jeho vydulý břicho a přiložil mu kudlu nad levý voko. Kolenama jsem mu přimáčknul pazoury, aby mě nerušil při práci a zabořil špičku nože pod kůži na čele. Jen něco v delíriu zabublal a pod kolenem jsem ucejtil tlak, jak se zřejmě snažil automaticky vodehnat svědivej pocit z tváře. No, neboj. Už to bude.

Nakonec se ten zmrd ale probral. Tipnul bych si, že bolestí. Když votevřel voči a urovnal si, co se vlastně děje, byl jsem už u konce. Jeho ksicht byl nepravidelně rozdělenej řeznou ránou, která se táhla vod levýho vobočí, kolem kořene nosu, po celý jeho dýlce až k pravýmu koutku. Patrně ho probralo, když mu střenka zaskřípala na zubech. Je vám ho líto? Vaše věc. Když nechtěl na plastickou voperaci, neměl si brát anestetika a dráždit chirurga. Rozumíme si?

Vytřeštil chlastem zkalenej zrak, a když zaregistroval nůž v mojí ruce, pokusil se mě ze sebe shodit. Nepovedlo se mu to, ale já věděl hned, že se se svojí váhou neudržim dlouho. Proto jsem rychle škubnul dranžírákem doprava a vo dva-tři cenťáky jsem mu rozšířil koutek. Už se v životě nenapije z lahváče, aby se u toho nepocintal. Pak jsem z něj se smíchem seskočil a prchnul skrz votevřený dveře na chodbu. Pachatel na útěku.

Hned, co vopad jeho počáteční šok, šáh si na ten rozříznutej ksicht. Když vobjevil krev, vypustil neuvěřitelnou kadencí proud nadávek a vystartoval za mnou. A to byla chyba. Jeho, samozřejmě. Řev, kterej se následně vozval, mě donutil votevřít dveře, za kterejma jsem přikrčenej a s kudlou v pracce čekal. Takže to klaplo. Vecpal jsem do ložnice hlavu, a když se naše pohledy setkaly, usmál jsem se na něj.

„Dobrý, ne?“ vypustil jsem koutkem huby a v mejch vočích se vobjevil pohled nasranýho bojovýho čokla. Takovej ten nazelenalej záblesk. Ten, co vidíte vteřinu před kousnutim. A zatim fotrovo kotník trčel v pytlácký nášlapný pasti. Díky, dědo. Konečně po letech v garáži našla uplatnění. Ten už si nezatancuje. Postavil sem se, pohledem zhodnotil jeho bezvýchodnou situaci a hodil si nožem v ruce, přičemž jsem dodal: „A teď si představ, že ta hrůza nikdy neskončí. Bezva pocit, že jo?“

Byl to samozřejmě hodně vošklivej vomyl. Skončilo to děsně rychle. Člověk se pořád učí. Fešák Hubert se za pár dní vrátil ze špitálu zaštupovanej jak starý fusekle, zatimco mě si vyzvedla dvojka cajtů. Tudíž se mi začala rýsovat trnitá cesta přes různý zajímavý vyšetření až do pasťáku.

Fotr stál před našim hnusnym barákem s vopadanou fasádou, hrdinsky ignoroval matčin pláč a vopíral se vo nafasovaný berle jako vo kapitánskej můstek. Když mě vedli vokolo něj, zastavil jsem se. Cajti mě nechali. To je jedna z výhod, když jste pro stát ještě dítě. Všichni vás tak nějak bezdůvodně pardónujou. Byla by nebetyčná píčovina takovou péčí vopovrhnout. No ne?

Voják se nikdy nevzdá. Voják nežaluje. Voják se všemu staví čelem a tresty za svý prohřešky snáší s pokorou…Kolikrát jsem tyhle kecy vod fotra slyšel, když mi udílel nějakej trest. Byly to ale jedny z mála jeho slov, který dávaly smysl.

Jenže ty nejsi voják! Toj sem mu chtěl vpálit do ksichtu se zbrusu novym rozštěpem. A taky, že je vobyčejnej užalovanej sráč. To já jsem ho nikdy neprásk. Jenže já nejsem holčička. Tohle všechno jsem na něj chtěl vyblejt a flusnout mu na hruď. Asi by mě za to přetáh tou berlou, a fízlové by mě pak vodtáhli do auta. Jenže tohle všechno von určitě čekal. A mně se tolik chtělo mu ublížit. Skutečně ublížit. Nasrat ho, vytočit a urazit v jedný větě. A tak jsem jí řek. Samozřejmě, že ne hned. Nejdřív bylo třeba taťuldu trochu zahřát, takže jsem se k němu naklonil, jako kdybych ho chtěl láskyplně vobejmout před vodjezdem na pionýrák a zašeptal jsem mu do ucha: „Buď hodnej, nebo se zase uvidíme.“

Poté jsem nahodil zkormoucenej výraz a vyrazil ze sebe hlasitý a dojemný: „Sbohem, Tatínku.“ To velký T na začátku bylo jasně slyšet. A byla to dobrá volba. Viděl jsem, jak maminka pobledla, zatímco tomu čerstvě rozpolcenýmu ksichtu naběhla červeň do tváří, že mu málem začaly krvácet štychy. Pak jsem kejvnul na orgána, jako že jsem hotovej a nechal se vodvýst do auta. Stačil jsem přitom zaregistrovat bráchovo napůl nenávistnej, napůl nechápavej pohled.

Vo bráchovi vám toho moc neřeknu. Je vo tři roky starší než já, narodil se plánovaně, ve správnej čas, správnýmu fotrovi a zřejmě i se správně vohnutou páteří. Měl, na co si vzpomněl, chodil s fotrem na fotbal, do práce, a přestože bylo vidět, že vo to, na rozdíl vode mě, moc nestojí, i na střelnici, kam měl papínek díky svý příslušnosti k armádě vcelku neomezenej přístup. Že nebudeme kámoši, se rozhodlo v ten den, kdy mě ten zmrd vyklopil z kočárku rovnou palicí na vobrubník. A pak že krev neni voda a rodina je základ státu. No však na něj taky dojde. Trpělivost.

Dobře se učil, nezlobil, nevodmlouval a nadšeně plnil veškerý rozkazy, kterejch se mu dostalo, protože nikdy nevobsahovaly činnosti, jež byly obsahem rozkazů pro mě. Von nikdy neuklízel, nikdy neštípal dříví na zimu, neshrabával listí a nevodklízel sníh. Nikdy nepucoval auto, kterym jsme beztak nikam nejezdili, protože benzín byl dražší než pivo, a to by bylo plejtvání, protože nás všude může hodit služební GAZ. Teda všude ne, ale fotrovi to stačilo.

Nikdy jsem si s nim jako s bráchou nerozuměl. Nevadilo mi, že s fotrem tráví víc času. Nežárlil jsem. Ani na něj, ani na fotra. Navopak. Čas, kdy byli ty dva spolu, se vobvykle fotr nestaral vo mě. A to mi vyhovovalo. Dokonce ani nemůžu říct, že bych bráchu neměl rád. Já netušim, jak to maj mezi sebou jiný sourozenci, ale já vo tom svym můžu říct akorát to, že tady byl. A abych mu nekřivdil, byly i dny, kdy mi nevadil. Asi tři. A to neni málo.

Nikdy jsme nedělali nic společně, pokud nám to fotr nenařídil. Dvě samostatný jednotky pod jednou střechou. Dokonalej synáček a ten nepovedenej, nemanželskej zmetek. Dokonce ani ve škole většina lidí nevěděla, že jsme sourozenci. A vlastně jsme ani nebyli. Furt zapomínam, že jsem zplozenec hříchu. Tak na co si tady vlastně stěžuju, že jo?

Vobyčejně jsme spolu vůbec nemluvili, ale tenkrát, když mě vodváželi, jsem to porušil. Když jsem ho míjel, podíval jsem se mu přímo do vočí. Řek jsem mu jenom dvě věty. „Jestli se mámě zase něco stane, bude to už jen tvoje vina. Sbohem, sráči.“
Pak se za mnou zabouchly dveře a vůz do stanice Zkurvenej Pasťák se rozjel.

„Šlápni na to, formane,“ utrousil jsem k řidiči, což mi vyneslo káravej pohled ve zpětnym zrcátku. Ale nikdo mě nefláknul po držce, jak jsem čekal. Zdá se, že některý policajti nemaj v hlavách úplně nasráno.

Část druhá, poměrně veselá, leč zásadní.

Pasťák

Nemam nejmenší tušení, jak to vypadá v pasťácích dneska, tudíž v době, kdy každej koktavej jouda dostane ve škole asistentku, abychom tu chudinku vopožděnou nevyčleňovali z kolektivu. Netušim, co pak s takovym debilem chystaj dál. Bude mít asistentku do konce života? Dost možná. Jenže to je dneska. Za mě to byl takovej lepší kriminál. Což vzhledem k vosazenstvu bylo mnohem logičtější.

Média už měly několik let plnou hubu demokracie, nový zákony vznikaly jako žížaly po dešti, ale mříže na voknech tu byly furt. Ale třeba tu nebyly kvůli nám. Třeba měly držet venku ty davy nadrženejch holek, který se tu každej den pod voknama producírujou. Že se tam žádný neproducírujou? Kurva. Musíte všechno zkazit. Mně to bylo u prdele. Jako většina věcí. Mříž je mříž. Tečka. Hledej jinou cestu.

Ale neskončil jsem tam hned. První dva měsíce, po tom, co mě švestky eskortovaly z rodnýho domu, si mě vzali do parády mozkožrouti. Kdybych hodně přemejšlel, asi bych dostal z hlavy jejich přesnej počet, ale není to jedno? Bylo jich dost. Různý druhy. Jako Arizonky. Vypadaj skoro stejně, ale každej je jinej.

Některý byli v klasický verzi. Mluvili na mě přes brejle na nose klidnym hlasem, strkali mi před čumák různý impresionistický díla a co prej si vo tom myslim. Chvíli jsem se snažil dát Rorschachovi nějakej smysl, ale tomu poslednímu mozkoškrabovi jsem řek, že je to zasraný plejtvání barvou. Co chtěli slyšet? Že to vypadá jako deset variací na rentgen pánve?

Pak přišli jiný chytráci. Bylo to vobdobí hodně všetečnejch votázek. Nevim, čeho se vlastně chtěli dopátrat, ale výsledek byl furt stejnej. Ať se ptali, jak se ptali, vycházelo jim z toho jenom to, že rozhodně nejsem úplně v pořádku, přestože jsem na první pohled nevykazoval žádný patologický změny.

A tak to šlo dál. Další rentgeny, další rezonance, pohovory se specialistama, přetřásání mýho podělanýho dětství. No jasně, že jsem lhal, až se prášilo. Možná nemam žádný svědomí, ale jedno mi bylo jasný. Když propálim dlouhodobý tejrání, vodsere to i moje máma a mně to nijak nepomůže. Jeden ze spousty druhů ústavů mě čeká tak jako tak. Takže mi lhaní přišlo jako jediná dobrá volba, přestože lež jako takovou nesnášim.

Lhát totiž neni vůbec jednoduchý a je to jenom pro chytrý jedince. Teda pokud to má k něčemu vypadat. Já sice nejsem úplnej idiot, ale proč bych si měl kurva pamatovat, co jsem komu řikal? Nakonec se vám stejně potkaj dva lidi, který zjistěj, že voperujou každej s jinou verzí a začnou hledat pravdu. Lež je krátkodobý řešení, velice rychle praskající ve švech. Pak se to na vás v nejmíň vhodnej vokamžik vyvalí jak zkažená jitrnice a lítáte v průseru. Ale co vám to vyprávim, znáte to sami. Každej někdy lhal.

Kdosi kdysi prohlásil, že pravda je pružná. Já se toho držim, takže jsem si spoustu věcí nechal pro sebe. Ale vám to klidně vyžvanim. Jednak jste neškodný individua a jednak vim, kde bydlíte. No nečumte. Nenakupujte v éšopech. Co vám na to mam jako víc říct?

Byl jsem neskutečnej spratek. Tvrdohlavej, neústupnej a zlobivej spratek. Rvačky jsem vyloženě nevyhledával, ale neutíkal sem před nima. Vono vám ani nic jinýho nezbyde. Brácha na vás sere a vy jste malej, nedomrdlej chcípák, na kterym visí poděděný kalhoty. Tak se nedivte, že se do vás každej naveze. Když uvěříte bludu, že to jednou samo přejde, neskončí to nikdy. Musíte se vo sebe postarat. Sami. Nikdo jinej to za vás neudělá. Ani Bruce Willis.

A tak jsem se staral. První bitky jsem až na výjimky strávil v leže, s rukama kolem hlavy. To je základ. Když už vás sundaj, stočte se do klubíčka. Chráníte si tak koule, žebra a hlavu. Jasně, do kotníků a loktů to taky bolí jako svině, ale furt můžete jasně uvažovat. Když si jí necháte prásknout párkrát botou do palice, nevymyslíte už ani hovno.

Časem něco vodkoukáte. Když už tý ráně na břicho nemůžete uhnout, rychle se nadechněte, zatáhněte ho, a okamžitě veďte protiúder. Nejlíp na nějaký bolestivý místo jako je klíční kost, čelist, špička brady, vohryzek, koleno, na to nejlíp kopem zevnitř ven. Záleží na tom, co se vám zrovna naskytne vodkrytý. Udeřte bez soucitu. Nesmíte mít žádný výčitky. Chcete to ukončit. Tak to ukončete. Tvrdě. Na solar. Je to povznášející, když vidíte, jak ten zmrd klečí u vašich nohou a bleje…

Ale ať to dopadne jakkoliv, neutíkejte. Nestačí útočníka zneškodnit, jak vám budou radit na kurzech sebeobrany. Teda voni ty instruktoři ví, že je to píčovina, ale bohužel se musí řídit zákonejma možnostma. Vy na to serte. Je lepší bejt zavřenej než mrtvej. Musíte útočníka zničit. Vrejt se mu do paměti. Nejlíp žhavym drátem. Aby vždycky, když se na vás podívá, pokud mu ještě dáte tu šanci, cejtil, jak mu mozek varovně pulsuje a radí stáhnout se do bezpečí. Uděláte z vlka ovci. A ponížená ovečka už nikoho nenapadne. Její predátorskej svět se smrsknul na nešťastný bé, bé. A tak je to správně.

Když sundá von vás, nedělejte hrdinu. Nehrajte si na Sparťana. I těch bylo aspoň tři stovky. To, že se ještě pětkrát zvednete pro další nářez, vám nepomůže. Takže když je to nad vaše síly, uznejte porážku, zůstaňte ležet a nedělejte píčoviny, který by vás stály akorát pověst a zuby. A s touhle filozofií jsem proplouval celou základkou.

Jednou jsem poslal vo tělocvik do prdele nějakýho Daniše. Samozřejmě, že to byl morgoš, kterýmu bylo už v pátý třídě šestnáct. Zastavil mě ještě s dvouma nohsledama před jídelnou, když jsem si šněroval boty. Dostal jsem pár facek. Nebránil jsem se. Neměl jsem dobrou výchozí pozici. Rozvázaný boty a přesila. Takže jindy.

Prvního jsem si podal Zajíce. To byl ten nejmenší z nich. Chytil jsem si ho mezi panelákama, když se vracel domu. Zatáhnul jsem ho do starý kočárkárny a šlehnul mu jednu na spodek. Hrdina to rozhodně nebyl. Ale pokusil se na mě plivnout. Dobytek jeden. Další slina, která mu vyletěla z držky, už byla nachová. Z rypáku se mu valila krev a s ní mizely i poslední drobky vodvahy.

Drap jsem ho za vlasy jak macecha Nastěnku a napálil ho kloubama přes voko. Pak jsem přehmát a trefil i to druhý. Jednak aby někdo neřek, že protěžuju jednu ruku před druhou, a jednak aby nám Zajíc nepřepadával. Na závěr jsem mu sedřel klouby na ruce vo beton, když se snažil v kleče nabrat dech. Přišláp jsem mu pazouru a zatíp jí jak vajgla. Fakt nepříjemná záležitost. Měls poslouchat varování z večerníčku. Vlk to řikal jasně. V každym dílu několikrát. Nu pagadi, Zajac.

Až v tenhle moment začal ušák brečet. Nevim, jestli na to předtim neměl čas nebo se držel. Ale teď se rozsypal jak kostkovej cukr před sámoškou.

Posadil jsem se vedle něj na rozebranou a špinavou krabici vod vysavače a vopřel unaveně hlavu vo barikádu ze sáněk. Zajíc zhrouceně trhal ramenama, jak se snažil přemáhat pláč. Taky to znam. Nevíte, co s váma lomcuje víc, jestli vztek nebo ta zasraná bezmocnost. Jste naštvaný, frustrovaný, bitvu jste prohráli a klečíte na kolenou. A tenkrát jsem ještě neznal základní poučku bitkaře. Když klečíš, postarej se, aby vostatní leželi. A Zajíc jí neznal tuplem. Zajíc byl totiž debil. Máma kurva, foftr pingl ve čtvrtý cenový. Genetickej materiál pro raketovýho inženýra tu nenajdete. Ale to málokde.

Podal jsem mu svuj šnuptychl. Relativně čistej a kostkovanej. Vodevzdaně si ho vzal. Tak jsem tak jako světácky mlasknul koutkem a povídám: „Ty, Zajíci, uděláme dohodu, jo? Pokaždý, když se kolem mě mihne Danič, rozbiju ti hubu. Pořádně. Ne jako dneska. To byla jenom taková lehká fackovačka. Příště ti něco zlomim. Nebo uříznu. Ale jsem si skoro stopro jistej, že popřemejšlíš, koho by si moh ten zavostalej negativ najít na zábavu jinýho, že jo?“
Když vodevzdaně zakejval hlavou, zved jsem se, věnoval mu dlouhej pohled a šel domu. Pro mě to byla vyřízená věc. A v Zajícově zájmu jsem doufal, že je na tom stejně.

Richter byl moje druhá zastávka. Danič si mě už přes tejden ani nevšim a vypadalo to, že si s kumpánama našli skutečně zábavu jinde. Vo to víc byl Richter překvapenej, když dostal tou tyčí do klíční kosti. Vytřeštil kukadla a naprázdno votvíral hubu jak štědrovečerní večeře. Normálně byl v šoku. Neskutečná sračka. Po jedný, jediný, pitomý ráně. Uspokojilo mě to. Tyč jsem si hodil lajdácky přes rameno, plivnul jsem před Richtera a poznamenal jen: „Doufám, že si rozumíme.“

Richter dál mlčel. Šok ho připravil vo výmluvnost, ale mně to nevadilo. Já zrovna ten den na žádný vyprávění nebyl zvědavej. Pro mě to tim skončilo a vzhledem k tomu, že Richter nebyl úplně blbej, tak pro něj taky.

Na Daniče jsem se vysral. Asi bych mu dokázal rozšlehnout palici tvárnicí, ale stačil by stín podezření a máte v zádech lidi z maringotek. Nejsem Eda, vo nic takovýho nestojim. Nezírejte. Já vám říkal hned na začátku, že nejsem úplně blbej.

Jenže to byla jen kapka v moři. Byl jsem nezvladatelnej. Nesnášel jsem jakoukoliv autoritu nebo nadvládu. Škola byla jedno velký utrpení už sama vo sobě a do toho ještě kreténi, co si furt musí něco dokazovat. A tak si dokazovali, protože mohli a vobčas jsem měl krvavou hubu já, vobčas někdo jinej. Někdy voba. Ale to byly bitky. Rytířskej souboj, žádný zákeřnosti. Tam se nikomu nemstíte, protože je to něco jako sport.

Někdy to ale bitka nevyřeší, jenom roztočí další kolo násilí. Úplně zbytečně. Třeba takovej Krčmář. Žádnej Albert to nebyl, prolejzal se čtyřkama. Ale na kundoviny, to byl neskutečnej kadet. A krom toho měl staršího bráchu, kterej se na rozdíl vod toho zmrda, kterej dělal bráchu mně, dokázal mstít. Rozbít takovýmu debilovi hubu moc nepomůže, protože obratem dostanete na držku vod jeho staršího bráchy a kolotoč je tady.

Tak takovýho vola ignorujete, a pokud to neni nevyhnutelný, necháte ho bejt. A pak v nejlepšim možnym vokamžiku udeříte. U Krčmářů v rodině pracující inteligenci neprodukovali, ale to neznamenalo, že by se Pavlík nedočkal vodměny vod papínka, když čirou náhodou propadne. Takže jsem se chvilku staral a zjistil, že Krčmář se před koncem roku nechává zkoušet, aby neprolít.

Pamatuju si na to jako dneska. Krčmář se přihlásil vo matiku, třídní ho vyvolala a von se zved.
„Pavle,“ špitnul jsem na něj a gestem ruky ho donutil naklonit se ke mně. Nevim, jestli čekal, že mu dam nějakej tahák nebo co, ale naklonil se. V ten moment jsem vytáh ruku z pod lavice, kde jsem měl votevřenou tygří mastičku a hrábnul mu přes ksicht.

Jo, je to síla. Když si na to vzpomenu, samotnýmu mi slzí voko. A Krčmář celý to zkoušení u tabule probulel. Na čísla neviděl, spočítal velký hovno, a tak ho zase třídní posadila. Ale protože se přihlásil sám, nedala mu známku. Jako varování to vyšlo bezvadně. A Krčmář mě neprásk, to jsem vocenil.

Když si zlomeně sed do lavice, naklonil jsem se k němu tentokrát já a oznámil mu, že jestli nechce proletět, byl bych rád, kdyby se do mě se svym zasranym bráchou přestal srát. Krčmář to pochopil hned. Jeho kamarádíček Novotný už ne, a tak na mě vystartoval v šatnách. Já tyhle samozvaný rytíře nechápu. Co se do toho serou?

Nicméně, byla to legrace. Chvilku na mě štěkal jako raťafák, co neví, jestli se má bát, nebo pouštět hrůzu. Ignoroval jsem ho a dál se vobouval. Když jsem vyšel ze šatny, postavil se mi do cesty. Kokot. Dostal hned z voleje dvě po hubě báglem na cvičky. Roztočil jsem ten bágl už cestou ze šatny a hlavně ta první pecka stála za to. Rajská mu natekla až na běloskvoucí svetřík, načež se ten čůrák rozezněl jako siréna. Chápete to? Zničil jsem mu svetr, co mu dala tetička z Anglie. Za komárů celkem raritka. Já schytal poznámku a tu jeho zdegenerovanou krev utřela učitelka za trest mym ručníkem. Ale už byl klid. Vysloužil jsem si nálepku magora, kterýmu je lepší se vyhnout. No ale vykládejte tohle psychiatrům…

A pak přišel ten doktor vod soudu.

Vypadal jinak než všichni vostatní. Neměl laboratorní plášť ani stetoskop. Na co taky, že jo? K čemu má vůbec psychiatr stetoskop? To jako kdyby to s nějakym šílencem po těch jejich kecech šlehlo? Tenhle doktor přišel v džínách a ve svetru, po složce s mym příběhem ani památka. Vypadal chytře. A byl. Kvitoval jsem to.

Doktůrek si na nic nehrál. Nabídnul mi cigáro, a když jsem s úšklebkem vodmítnul, uklidil krabičku zpátky do kapsy, aniž by si sám zapálil. A pak chtěl, abych mu řek, co se dovopravdy stalo. Žádný proč a co mě k tomu vedlo a jestli bych to udělal znova, jakej sem měl pocit a podobný sračky.

Řek jsem mu to, co vám. Bez vytáček, bez příkras. A dal jsem mu vodpovědi i na ty votázky, který nevyslovil. Ovšem bez záznamu. Z dřív zmíněnejch důvodů bych jinak všechno popřel. Ale necejtil sem u toho nic. Nedosáhnul jsem orgasmu, ale spravedlnosti. A udělal bych to zas. A mnohem víc. A udělam, jestli ještě na mámu šáhne. Moje situace? Za zločin trest, tak to má bejt, ne? Škoda, že to neplatí pro všechny. Ale to ještě není důvod s trestem nesouhlasit.

Když jsem dovyprávěl, jen tam tak seděl. Pak vomluvně pokrčil ramenama, vytáh z kapsy krabičku a zapálil si. Jeho pohled vykazoval známky smutku, lítosti a nesouhlasu. Ale ten nesouhlas asi nepatřil mně, protože moje další zastávka nebyl nápravně výchovnej ústav pro mladistvý, ale jen jeho lehkej vodvárek. Něco jako celodenní družina pro spratky, který doma nechtěj ani po vobědě. Až na ty mříže teda.

Vo několik měsíců později, když jsem se v noci potuloval, kde jsem neměl, jsem si v jeho zápise přečet, že… Ale co vám to budu vyprávět. Tady to je.

Posuzovaná osoba: Murko Nikolaj

Důvod posouzení: Napadení člena rodiny (otec)

Posudek:

Pacient nijak nepopírá událost s napadením popsanou v přílohách 1 a 2, tohoto dokumentu. Při slovní rekonstrukci činu nevykazuje žádné emoce, což odpovídá předchozím lékařským zjištěním o absenci jakéhokoli druhu empatie z důvodu poškozeného limbického systému. Byl u něj zaznamenán zvýšený smysl pro spravedlnost a trest, naopak nevykazuje žádnou agresi jak verbálně, tak ani fyzicky.

Škodlivosti svého činu je si vědom a chápe své odejmutí od rodiny jako adekvátní trest. Jako důvod svého činu uvádí pomstu za týrání matky otcem, ačkoli další lékařská vyšetření jasně ukazují na týrání zejména jeho samotného, čemuž nasvědčuje i několik zlomenin mimo záznamy ve zdravotní kartě, zjizvená kůže na rukou a četné stopy po drobných oděrkách v obličeji. Navzdory tomu všemu jakékoli obvinění otce odmítá a trvá pouze na své verzi s pomstou za matku. Doporučuji proto podrobné přezkoumání celé záležitosti nezávislým vyšetřovatelem.

Posuzovaný na svůj věk vykazuje nadměrnou inteligenci a smysl pro logiku příslušící spíše dospělému jedinci. Je introvertní povahy, nicméně při správném výběru tématu dokáže být komunikativní. Navzdory prodělaným četným zraněním je v dobré fyzické kondici.

Navrhuji umístění ve výchovném ústavu bez trvalého dohledu, jelikož dle všech provedených vyšetření není nebezpečný sobě ani svému okolí.

PhDr. Páral Václav

V Mariánských Lázních 12. 4. 1992

Takže díky tomu maníkovi jsem se prozatím vyhnul klasickýmu vězení pro mladý delikventy a skončil v týhle cukrárně.

Nebyla to špatná jízda. Z Marjánek do Komořan je to sice štreka, ale saniťák mě nechal sedět vepředu vedle sebe, a dokonce měl na černo přimontovaný autorádio. Hnedle pod vysílačkou. Nebyl moc zvědavej, spíš povídal hlavně vo sobě. Těžko říct, jestli na těch jeho historkách bylo něco pravdy, ale nahánění nadrbanejch sestřiček zní dobře za každý situace, i když nejste čtrnáctiletej puberťák. Asi teda. Co já vlastně vim. Klíčový dírky a votvory po větrácích v šatnách školní tělocvičny mě nikdy nebraly. Ale věděl jsem, vo čem mluví, to zase jo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozbitej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.