Karen Boothová

Zakázané štěstí

Překlad: Jana Vrbacká

Milá čtenářko,

ať se nám to líbí, nebo ne, podzim je neodvolatelně zde a s jeho nevyzpytatelným počasím přichází i příležitost v klidu spočinout s romantickou knihou.

V edici Desire Vám přináším tři romance, které se odehrávají ve vedení velkých firem, kde naši hrdinové čelí jak náročným pracovním výzvám, tak i nutnosti podívat se pravdě do očí v oblasti svého intimního a emočního života. A i když by nejednou dali přednost raději řešit právě pracovní problémy, naštěstí pochopí, že příležitost, kdy na jejich dveře zaklepe láska, není radno promrhat.

Věřím, že ve společnosti mých příběhů strávíte příjemný čas.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Once Forbidden, Twice Tempted

První vydání:

Harlequin Books, 2020

Překlad:

Jana Vrbacká

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2020 by Karen Booth

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-6821-9 (EPUB)

ISBN 978-83-276-6822-6 (MOBI)

ISBN 978-83-276-6823-3 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Největší radost v profesionálním životě Tary Sterlingové bylo sledovat, jak nadšení klienti podepisují smlouvu na nemovitost za několik milionů.

„Celá rodina je z toho domu nadšením bez sebe.“ Možná to byla pravda, ale nikdo z rodiny nepřišel koupi dokončit osobně. Bakerovi odjeli lyžovat do Aspenu a poslali za sebe právničku, vybavenou plnou mocí. „Jsou vám moc vděční, že jste jim dům zprostředkovala za tak dobrou cenu.“

„To mě opravdu těší.“ Tara jen mávla rukou. „Je to moje práce.“

„A děláte ji skutečně moc dobře. Na tuhle nemovitost bylo přece tolik zájemců.“

Tara se usmála a pokývala hlavou. Uznání ji těšilo. I když jí ho nevyslovili přímo její klienti, stejně jí to udělalo radost. Tara pracovala opravdu velice pilně. Mezi realitními agenty v San Diegu se o ní povídalo, že dokáže snad i nemožné. Měla neuvěřitelný talent sehnat domy snů za dobrou cenu. Ostatní realitní agenti s ní neradi soupeřili. Šeptalo se o ní, že je tvrdá. Taře to připadalo nespravedlivé. Ona to viděla tak, že prostě nerada prohrávala. O tolik už v životě přišla: o maminku, když jí bylo pouhých devět, před sedmi lety se jí rozpadlo manželství, a loni ztratila milovaného tatínka.

Tátova smrt byla zvlášť těžká rána. Citlivě ji provedl dětstvím a dospíváním, byl jejím jediným pevným bodem. Jeho ztráta ji téměř zničila. Odešel už před čtrnácti měsíci a jí ještě teď zněla v hlavě jedna z posledních věcí, které jí před smrtí řekl: Neztrácej čas a buď šťastná. Až do té chvíle si to neuvědomovala. Nebyla šťastná. Sice se každý den setkávala s novými lidmi, ale její soukromý svět byl čím dál menší. Víc známých, míň přátel, žádná láska. Většině mužů její úspěch naháněl strach. Ona zase cítila zklamání nad jejich nedostatkem představivosti. Pokud měla ještě někdy v životě najít lásku, musel by to být odvážlivec s fantazií. Někdo, jako byl její bývalý manžel Johnathon Sterling. Byl to muž s vizí. Vášnivý a vzrušující. Jenže bohužel byl taky nestálý a dost rychle se začal nudit. Jejich manželství trvalo pouhé tři roky. První polovina byla úžasná. Během té druhé měla pocit, že nikdy nebude schopná splnit jeho očekávání. Tedy určitě ne jako žena.

A tak začala hledat naplnění v práci. Chvíli to dokonce i fungovalo. Vydělávala fůry peněz. Nechala si dům, ve kterém s Johnathonem žili, a dala ho celý přestavět. Skříně měla plné značkového oblečení a každý rok si na leasing pořídila nový Mercedes. Dělala, co mohla, aby celému světu ukázala, že ji rozvod nijak nepoznamenal. Potíž byla v tom, že šťastnější díky tomu nebyla. Nedošlo jí to, dokud neumřel táta.

„Pokud už ode mne nic víc nepotřebujete, půjdu.“ Právnička vstala a podala jí ruku přes stůl.

Tara se zvedla, aby se rozloučila, a vtom se jí rozsvítil displej telefonu. Volal Grant Singleton. Naštěstí měla vypnuté zvonění. Nechala hovor padnout do hlasové schránky. „Myslím, že už jsme se vším hotové.“

„Výborně. Bakerovi budou moc rádi. A stavitel už se nemůže dočkat, až se pustí do práce. To bude tedy dřina.“

Tara právničku doprovodila ke dveřím. „Takže se hned pustí do té kuchyně? Jak si pamatuju, nelíbil se jim kuchyňský ostrůvek a chtěli si pořídit pec na pizzu.“

„Ale kdepak. Vezmou to úplně z gruntu.“

„Celou kuchyň?“

„Celý dům.“

Ach.

„Zbourají ho a postaví nový,“ pokračovala právnička. „Řekli si, že nemá smysl to celé předělávat. Já vím, že bývalí majitelé na tom domě odvedli velký kus práce, jenže to tak úplně neodpovídá Bakerovic vkusu.“

Tohle se v oblasti s nejdražšími pozemky v San Diegu stávalo. Pozemek měl často větší cenu než dům, který na něm stál. I tak ale Taře připadalo škoda bourat tak krásný dům. Přesně proto občas pochybovala, jestli má práce, kterou dělá, vůbec nějaký smysl. Jakpak by mohla být spokojená, když dům, který s takovým úsilím pro klienty najde, srovná se zemí buldozer?

„Doufám, že jim všechno vyjde a budou tam šťastní,“ loučila se Tara. Nesměla si to tak brát. Tohle se jí přece už stalo snad stokrát.

Vrátila se do zasedačky a zvedla telefon zrovna ve chvíli, když se zase rozsvítil displej. Další hovor od Granta. Grant byl starý známý a také obchodní partner jejího bývalého manžela Johnathona. Občas s Grantem mluvívala, ale bylo divné, že jí volal už dvakrát během tak krátké doby.

„Grante, co se děje? Nevytočils moje číslo omylem?“

„Zaplať pánbůh, žes to konečně vzala.“ Grantův jindy klidný hluboký hlas zněl udýchaně a zoufale. Z toho koukal pořádný malér.

„Co se děje?“

„Johnathon měl nehodu. Je v centru v nemocnici. Jak rychle se sem dokážeš dostat?“

Taře se okamžitě sevřel žaludek a rozbušilo se jí srdce. Vyběhla do kanceláře a v rychlosti sbírala své věci. „Už jedu. Budu tam za dvacet minut, pokud se nedostanu do zácpy.“

„Taro, a hoď sebou. Je to zlé.“

Prudce se zarazila. „Je tohle nějaký vtip, který jste si na mě vy dva vymysleli?“

„Ne. Jasně, že ne. Dělej. Možná to nedá.“

Tara se rozběhla. „Co nedá? Co se stalo?“

„Nemám čas ti to vysvětlovat. Už musím. Prostě sem přijeď.“ Grant zavěsil.

Tara seběhla ze schodů a sprintovala přes parkoviště ke svému Mercedesu. Polední červencové slunce nemilosrdně pálilo. Zalovila v kabelce a vytáhla sluneční brýle. Zvedal se jí žaludek. Byli s Johnathonem rozvedení už sedm let, ale pořád ho měla ráda. Sice po jejich rozchodu zůstalo v jejím životě velké prázdno, ale jejich společný život byl skutečná jízda. Nedokázala si představit, že by jí ze života odešel nadobro. A měla pocit, že další životní ztrátu už snad ani neunese.

Tara zastavila před nemocnicí a vtrhla dovnitř k informačnímu pultu, aby zjistila, kde Johnathona najde. Prudce oddechovala a do nosu jí vnikl nemocniční pach. Dezinfekce. Nebyla to příjemná vůně. Připomnělo jí to tátovu smrt. A maminčinu. Nemocnice už nikdy víc. Nesnášela je.

Před výtahem byla fronta, a tak vyrazila do pátého patra po schodech. Dorazila nahoru udýchaná a propocená. Dezorientovaná. Než se stačila rozkoukat, někdo ji chytil za loket. Otočila se. Byl to Grant. Z pohledné tváře mu zmizela veškerá barva. Otevřel ústa, ale ještě než promluvil, Tara už věděla, co jí poví.

„Je mi to tak moc líto. Už ho nedokázali zachránit.“

Ne, ne, ne. To nemohla být pravda. Johnathon byl neporazitelný. Nemohl si přece jen tak jednou v úterý umřít bez jakéhokoliv varování. To nedávalo žádný smysl. „Co se, proboha, stalo? To už zase řídil jako blázen? Tisíckrát jsem mu říkala, že se jednou vybourá.“

Grant zavrtěl hlavou a sevřel si prsty kořen nosu. „Byla to úplně banální nehoda. Na rovné silnici. Jel ke golfovému hřišti. V sanitce byl prý ještě při vědomí, jenže ztratil příliš mnoho krve.“

Tara si zakryla ústa dlaní. Johnathon byl mrtvý. Hlava jí to nebrala. Nejen že byl na smrt příliš mladý, bylo mu pouhých čtyřicet jedna, ale navíc nesnášel golf. „Kde je?“

Grant kývl hlavou přes rameno. „Nechal jsem ho převézt do soukromého pokoje. Teď je u něho Miranda. Nechtěl jsem, aby se s ním loučila na jednotce intenzívní péče, nebo ještě hůř, v márnici.“

„Kdo ti to zavolal?“

„Miranda. Byla v klubu na golfovém hřišti, když se to stalo. Jela s ním do nemocnice.“

Miranda byla Johnathonova třetí manželka. S Tarou měly celkem příjemný vztah. Miranda byla velice úspěšná interiérová architektka a občas pracovala i pro Taru, když se chystal prodej nějakého domu. „To je hrůza. Vždyť se brali sotva před rokem.“

Grant uchopil Taru za ruku a odvedl ji do malé čekárny, kde se mohli posadit. „To ještě nevíš to nejhorší. Miranda je těhotná a Johnathon to nevěděl. Musela mu to říct v sanitce, když umíral. Mělo to být velké překvapení. Chtěla mu to říct dnes večer.“

Zalil ji hluboký smutek. Johnathon si už tak dlouho přál mít rodinu. Když s ním ještě Tara žila, bylo tohle téma zdroj problémů. Ona si přála počkat. Tehdy si myslela, že není kam spěchat. Měli před sebou přece celý život. „Ach, bože můj. Dítě. A on se toho nedožije.“

„Hrůza. Je to tak nefér.“

Tara měla pocit, že větší nespravedlnost snad už neexistuje. „Z rodiny jí zůstal jen bratr.“

„Bude potřebovat obrovskou podporu. A pomoc s tím maličkým.“

Taru bolelo srdce. Nijak zvlášť blízké si s Mirandou nebyly, ale Tara moc dobře věděla, jaké to je ocitnout se sama. Nemít se o koho opřít. „Moc ráda jí pomůžu. Cokoliv bude třeba.“

„Přestože jsi byla Johnathonova první žena?“

Tara empaticky přikývla. Na mysli jí vytanuly vzpomínky na jejich krátké bouřlivé manželství. Dny plné štěstí. Smutku. Bláznivé, nepochopitelné dny. „My jsme se k sobě nikdy nehodili. On chtěl mít hned děti. Já chtěla pracovat na své kariéře. On chtěl od života všechno a hned, zatímco já si dělala plány na roky dopředu.“

„No, na to, že jste se k sobě nehodili, jste se ale zamilovali a vzali dost rychle.“ Grant si odkašlal. Nebylo to poprvé, kdy vyjádřil nesouhlas s tím, jak se Tara a Johnathon dali dohromady.

Tara poznala Johnathona a Granta ve stejný večer na večírku jejich společného známého před jedenácti lety. Tehdy s ní celý večer flirtoval Grant, a taky ji pozval na rande. Jenže hned další den musel odjet kvůli nějaké rodinné záležitosti a Johnathon toho okamžitě využil. Vrhl se na Taru jako dravec na kořist. Vždycky si říkala, že to byl osud. A Grant se tvářil, jako by mu to vlastně ani nevadilo. O přítelkyně nikdy neměl nouzi.

„Já vím. Ale to byl celý on. Všechno muselo jít ráz na ráz. Bylo to hloupé, a byli jsme příliš mladí, ale nelituju toho.“ Slyšela, jak se jí chvěje hlas. Začínalo jí to docházet. Johnathon, její první láska, už nebyl.

Grant ji pevně objal. „Není čeho litovat. Byl to skvělý chlap. Můj neuvěřitelný, nejlepší přítel.“

Tara položila hlavu Grantovi na rameno a po tváři jí steklo pár tichých slz. Nechtěla, aby ji někdo viděl plakat. Připadala si v takových chvílích slabá. Teď to ale bylo jiné. Tohle byl Grant. Jeden z jejích nejstarších a nejlepších přátel. Muž, do kterého byla kdysi den nebo dva zamilovaná, dokud se na scéně neobjevil jeho nejlepší přítel. „Byl jako lidské tornádo.“

„To tedy ano.“

„Co se teď stane se Sterling Enterprises?“ zeptala se Tara. Johnathon a Grant vybudovali developerskou firmu společně a přeměnili ji ve skutečné impérium. Úplně na začátku s nimi pracovala i Tara. Myslela si, že patří do týmu, jenže Johnathon po čase dospěl k názoru, že není dobré, aby coby manželé pracovali společně. Přiměl ji, aby se začala věnovat prodeji nemovitostí, ne jejich výstavbě. A ona se do toho pustila, protože ho milovala a on přece vždycky věděl, co dělá.

„Firma bude v pohodě.“ Ještě pořád se ke Grantovi tiskla. Neměla chuť vymanit se z jeho vůně ani z jeho objetí. Být v jeho náruči bylo jako cítit se zabalená do měkké přikrývky za chladného podzimního dne. Díky tomu přestala vnímat dokonce i nemocniční prostředí.

„Existuje plán, že se mám v takovém případě stát generálním ředitelem. Jen jsem si myslel, že na to nikdy nedojde.“ Grant Taru konejšivě hladil po zádech. „Budu muset něco ještě domluvit s Mirandou, protože se určitě stane majoritním vlastníkem, ale myslím, že mi vedení ráda přenechá. Má svoje vlastní podnikání a teď i dítě na cestě. Nemyslím, že by měla důvod něco měnit.“

Tara se narovnala a Grant ji uchopil za ruku. „Zaměstnancům to budeš muset oznámit ty. A rychle. Než na to přijdou média,“ řekla mu.

Přikývl a nepouštěl její ruku ze sevření. „A bude třeba zorganizovat pohřeb.“

Bylo to tak smutné. „Na Mirandu toho teď bude hodně. Moc ráda jí pomůžu. Co bych ještě mohla udělat?“

„Někdo bude muset zavolat Astrid. Mám dojem, že by bylo dobré si začít psát seznam, co je třeba udělat.“

„No jistě.“ Astrid byla Johnathonova druhá žena. Byla norská supermodelka, a Tara ji moc ráda neměla. Johnathon si ji vzal jen pár měsíců po rozvodu s Tarou, a Tara si vždycky říkala, jestlipak s ní už chodil, když byli ještě spolu. I přes to se s Astrid dokázala spřátelit. Vyjít s každým bylo součástí její práce. „Zavolám jí já. Ty už toho máš i tak dost.“

„Díky, Taro. Moc si toho vážím. Určitě budeš v pohodě?“ Pozorně ji sledoval tmavě hnědýma očima. Byla v nich upřímnost a soucit, jako vždycky. Grant měl dobré srdce.

Naprosto iracionální část Tařina mozku se toužila v těch očích ztratit. Tam, v jejich hloubce, by se jí nic nemohlo stát. „Budu. Znáš mě. Nějak to všechno zvládneme. Slibuju.“ Naklonila se k němu a vtiskla mu polibek na spánek. Vyvolalo to v ní vzpomínky na ten večer, kdy se před léty poznali.

Tara zavřela oči a vychutnávala si jeho dotek. Bylo to už tak dávno, kdy se k ní nějaký muž choval s takovou něhou. Užívala si to ovšem pouhou chviličku. Realita se znovu ozvala.

„Maxi,“ promluvil Grant.

Tara prudce otevřela oči. Do čekárny vešel Johnathonův dlouholetý právník Maxwell Hughes. Byl to respekt budící muž, vysoký a hubený, s hřívou černých vlasů, napomádovaných a sčesaných nazad. Vypadal jako záporný hrdina ze špiónských filmů.

„Musíme si promluvit,“ pronesl Max chladně. „Je tu někde místo, kde bychom měli soukromí?“ Vrhl krátký významný pohled na Taru, jako by tu překážela.

„Asi bych už měla jít.“ Tara vstala. Byla už tak dost utrápená na to, aby musela trávit čas ještě v Maxově společnosti. Během rozvodu s Johnathonem k ní byl neskutečně tvrdý. „Pochybuju, že by mě teď Miranda chtěla vidět nebo se mnou mluvit.“

„Maxi, dej mi minutku.“ Grant odvedl Taru k výtahům. „Moc mě to mrzí. Ten chlap nemá kouska citu v těle.“

„To mi povídej. Co myslíš, že chce? Copak je teď vhodná chvíle něco probírat?“

DRUHÁ KAPITOLA

Naposledy byl Grant v kostele v kalifornském Point Loma, když šel Johnathonovi a Mirandě za svědka. Z místa byl nádherný výhled na skalnaté pobřeží a temně modrý Tichý oceán.

Teď, ani ne rok poté, se tu Grant ocitl znovu, aby se se svým nejlepším přítelem navždy rozloučil.

Grant se na svém místě v první řadě zavrtěl a poplácal Mirandu po ruce, i když ta to snad ani nevnímala. Celé tři dny dělal, co mohl, aby ji aspoň trochu utěšil. Staral se o ni už od chvíle, kdy mu zavolala a sdělila mu, že Johnathon utrpěl čelní srážku v autě. Tehdy byl Grant přesvědčený, že to Johnathon zvládne. Johnathon totiž dokázal přežít snad úplně všechno. V podnikání začínal od nuly a vypracoval se na milionáře. Ze všech problémů vždycky dokázal najít cestu ven.

Jenže tentokrát mu to nevyšlo. Grant dorazil do nemocnice San Diego Memorial a na rozloučení s přítelem už mu zbývalo jen několik vteřin. Žalem zoufalá Miranda seděla u manželovy smrtelné postele a prosila ho, ať neodchází. Teď nesmíš odejít. Jsem těhotná. Na cestě bylo dítě, které nikdy nepozná tátu. A rozpoutala se série událostí, na které teď Grant nechtěl raději ani pomyslet. Po rozhovoru s Maxem, Johnathonovým právníkem, se Grant dozvěděl, že coby nový generální ředitel Sterling Enterprises bude muset jednat se všemi třemi Sterlingovými manželkami. Ony zatím nic netušily a Max navrhl, aby počkali pár dní po pohřbu, než na ně tu bombu hodí. Grant ještě přesně nevěděl, jak se zachovat, a tak se prozatím jen soustředil na to, co říká pastor.

„Johnathon byl velký jako sám život, výjimečný, nezapomenutelný. Jeho srdce bylo obrovské jako Tichý oceán, ve kterém tak rád surfoval. Měl to štěstí, že v životě poznal tři nádherné ženy, které jsou tu dnes s námi. Dovoluji si jim vyjádřit svoji nejhlubší soustrast. Ať se jim podaří překonat tuhle tak nečekanou ztrátu.“

Z řady na druhé straně uličky se ozval vzlyk. Grant se ani nemusel otáčet. Byla to Astrid, manželka číslo dvě, která dorazila z norského Osla, aniž by vůbec tušila, kdo je Miranda, ani že se Johnathon potřetí oženil. Teď bylo na Grantovi, aby to s ní nějak zvládl. Ostatně z urovnávání problémů za Johnathona se už pro něho za léta jejich přátelství stala téměř rutina. Mohl si jen domýšlet, co vypukne, až Astrid zjistí, že Miranda čeká Johnathonovo dítě.

Granta přepadly výčitky svědomí, když mu došlo, jak moc měl Johnathonovi za zlé, že Astrid nikdy neřekl pravdu. Johnathon sice všechny své manželky skutečně miloval, ale zároveň jim vnesl do života pořádný zmatek. Grant byl svědkem toho dobrého i špatného mezi nimi. Vadilo mu, čím vším si Miranda i Astrid musely projít, ale nejvíc nedoceněná mu v jeho očích připadala Tara, Johnathonova první žena. Nádherná, dechberoucí, chytrá a úžasná Tara.

Seděla jen o dvě místa od něj. Nedokázal se ubránit a tu a tam na ni vrhal kradmé pohledy. Byla nevýslovně krásná, se zářivými blond vlasy, dokonalou pletí, tmavě modrýma očima a plnými růžovými ústy. Tolikrát si přál ty rty políbit, ale Johnathon mu to řekl jasně. Dokonce i po rozvodu pro něho byla Tara zakázané ovoce.

Teď s ní ale bude muset Grant dost úzce spolupracovat. Dokázala být silně přesvědčivá, což z ní dělalo dokonalého spojence při jednání s Mirandou a Astrid. Bude ale na jeho straně? To byla dobrá otázka. Jistě, Tara Johnathona velice milovala a bude chtít, aby jeho firma nezanikla a aby ji Grant dál vedl. Nikdo ale nemohl tušit, že Johnathonův plán na vedení firmy měl jeden háček. A ten háček znamenal, že Grant neměl věci pod svojí výhradní kontrolou. Tu teď potřeboval získat zpět.

Obřad skončil a všichni povstali. Grant se zvedl a vyšel do uličky. Byl jeden z šesti mužů, kteří měli vynést rakev. Zbývajících pět byli zaměstnanci firmy. Byl mezi nimi i Clay, Mirandin bratr. Johnathonův život a práce se prolínaly na všech úrovních. Jediný člověk, který na pohřbu chyběl, byl ovšem Johnathonův bratr Andrew. Grant doufal, že se tu Andrew ukáže. Hluboký rozkol mezi bratry však bohužel nedokázala urovnat ani smrt.

Grant spolu s ostatními zvedl rakev a tíhu, která dopadla na jeho ramena, teď cítil i fyzicky. Musel tu být pro Mirandu a její dítě, které nikdy nepozná tátu. Bude muset vést Sterling Enterprises a úspěšně firmu dál rozvíjet. Taky bude muset poskytnout podporu Astrid, aby tuhle těžkou dobu překonala. A lhal by, kdyby tvrdil, že nestojí o to, aby se mu Tara vyplakala na rameno, kdyby to potřebovala.

Před pár dny v nemocnici si zase připomněl, že ho nikdy nepřestala přitahovat. Mezi ním a Tarou by se nikdy nemohlo nic stát, pokud by Johnathon žil, ale najednou bylo všechno jinak. A Grant si uvědomil, že už je načase, aby konečně překročil stín Johnathona Sterlinga. V podnikání určitě. A jestli to bude možné, tak v osobním životě taky.

Tara vyšla z kostela spořádaně za ostatními dvěma manželkami za Johnathonovou rakví. První šla Miranda, za ní Astrid. Obě byly pohlcené smutkem. Miranda tiše plakala a Astrid byla žalem zasažená tak, že téměř nedokázala jít. Osmicentimetrové podpatky jí to rozhodně nijak neusnadňovaly. Tařino místo v průvodu bylo až za nimi. Rozvedla se s Johnathonem už dávno. Měla v té chvíli pocit, že bude muset vzít věci do vlastních rukou a těm dvěma pomoct. Za všechny tři přijímala kondolence, děkovala přátelům, kteří se s Johnathonem přišli rozloučit. Moře známých, blízkých přátel i docela neznámých lidí, ti všichni neustále opakovali, jak je jim to líto. Všechno jí to připadalo dočista neskutečné. Nedokázala se srovnat s představou, že je Johnathon mrtvý. Pořád čekala, že se musí každou chvíli vynořit za nějakým sloupem a říct, že to byl jen vtip.

Taře bylo jasné, že nebude snadné se s takovou ztrátou smířit. Bude se muset nějak postavit ke směsici dobrých i špatných vzpomínek na Johnathona. Po rozvodu tohle téma odsunula stranou. Padal na ni hluboký smutek, jako by v sobě najednou měla prázdno, ale ukáplo jí jen pár slz. Věděla, že teď by ze sebe své zadržované pocity měla dostat, ale nešlo to. Kdysi dávno se naučila, že není v jejím nejlepším zájmu dávat své city na odiv. Když jí umřela maminka, děti ve škole se jí smály, že po ní pořád pláče. Johnathon ji taky naučil, že musí být tvrdá. Dal jí důkladnou lekci činy, ne slovy. Dokázal k ní být milý, když jí bylo mizerně, ale zbožňoval svoji silnou, neporazitelnou Taru. V takových chvílích ji doslova zaplavoval projevy lásky.

Konečně vyšla do pálícího červencového slunce a pocítila úlevu. Byl nádherný letní den, asi dvacet pět stupňů a mírný vánek. Nemohla se dočkat, až se vrátí do svého domu na druhé straně zátoky v Coronadu, vyzuje si boty na podpatku a třeba se vydá na procházku po pláži. Vyčistí si hlavu. A začne další etapu svého života. Nemohla ale odejít, aniž by se rozloučila s ostatními dvěma manželkami.

„Mirando,“ oslovila Johnathonovu vdovu. „Jak to zvládáš? Mohla bych ti nějak pomoct? Udělat pro tebe něco?“

Miranda se otočila, skrytá za tmavými brýlemi ve stylu Jackie Kennedyové. Ebenově černé vlasy měla stažené do elegantního uzlu a šmouhy na tvářích od řasenky podávaly důkaz o jejím žalu. „Jak to zvládám? Můj manžel je mrtvý, tak jak mi asi může být?“ Tiskla k sobě kabelku Louis Vuitton jako záchranný kruh.

Taru její odpověď trochu zaskočila. Byly s Mirandou přítelkyně navzdory tomu, že se obě zamilovaly do stejného muže. „Vždyť já vím. Dnešek je moc těžký den. Neměla jsem se takhle ptát. Bylo to ode mě hloupé. Promiň.“

Mirandě poklesla ramena. „Ne, promiň ty. Je mi hrozně.“ Rychle se rozhlédla kolem a pak si přitáhla Taru blíž. „Jsem jeden velký hormonální zmatek. Nedokážu ještě ani pomyslet na to, že svoje dítě budu vychovávat sama,“ zašeptala.

„A tys to zatím nikomu neřekla, vsadím se.“

„Ví to jen můj bratr Clay. Ty. Grant. Pár mých nejbližších přátel. To je všechno. Je toho na mě příliš. A rozhodně nestojím o to, aby se to Astrid dozvěděla, dokud se nevrátí do Norska. Johnathon mi vyprávěl, jak moc se o dítě snažili. Navíc se mi zdá, že Johnathon neměl odvahu jí o mně povědět. Určitě mě nenávidí.“

„To neříkej.“ Byla to zdvořilá dopověď, ale Tara si mohla jen domýšlet, co si teď Astrid prožívá. Byla ten typ, který se se svými pocity vůbec netají.

Miranda zoufale zavrtěla hlavou. „Zrovna teď bych si chtěla jen lehnout do postele, stočit se do klubíčka a usnout. A pak se probudit do úplně jiné reality.“

Tara ji pevně objala. Miranda, jindy plná energie, byla jako bez života. Prázdnota a bolest z ní doslova vyzařovaly. „Mně je to tak moc líto, Mirando. Tak moc.“

Zavrtěla se v Tařině náruči. „Ale ne. Jde sem Astrid. Já to s ní teď nezvládnu. Nikdo přece nechce vidět na pohřbu hádku dvou zoufalek. Promiň.“ Miranda se jí vytrhla z objetí, otočila se na patě a zmizela v davu.

Než se Tara stačila připravit, už ji Astrid tahala za ruku.

„Vůbec nechápu, co na ní viděl.“ Astridin norský přízvuk byl silnější, než jak si ho pamatovala, když se setkaly naposledy. Před dvěma lety po rozvodu s Johnathonem se Astrid vrátila zpět do Norska. Návrat do rodné země jí nejspíš vymazal lehký jihokalifornský přízvuk, který kdysi mívala.

„Miranda je moc milá,“ řekla Tara. „Ale nejkrásnější žena na tomhle pohřbu jsi ti, takže nemáš proč žárlit.“

Astrid byla skutečná kráska. Byla ten typ ženy, která i bez nalíčení vypadala tak dokonale, že by mohla okamžitě na přední stránku módního magazínu. Měla lesklé vlasy barvy medu a byla vysoká a štíhlá. Všechno, co si vzala na sebe, na ní vypadalo dokonale. Bylo by snadné jí závidět, ale Tara tuhle vlastnost neměla. Dobře věděla, že manželství s Johnathonem v Astrid zanechalo bolavé jizvy.

„Nemůžu uvěřit, že se znovu oženil. Nikdy mi to neřekl.“ Astrid se chvěl spodní ret.

Na to Tara žádné vysvětlení neměla. Vůbec nechápala, proč to před ní Johnathon zatajil. Taře vždycky před každým dalším sňatkem poslal oznámení. Vždycky se tvářil, že je to od něho zdvořilé gesto, ale zatím pořád nezadaná Tara měla pocit, že jí to prostě jen dělal naschvál. Teď netušila, jak by mohla Astrid pomoct, a tak ji jen objala. Jak to tak vypadalo, její role na pohřbu byla utěšovat ostatní vdovy. „Co se stalo, stalo se. Odešel a my teď musíme najít způsob, jak žít dál.“

„Vůbec si nedokážu představit, co dál. Vůbec.“

Tara měla co dělat, aby nezvedla oči k nebi. Uvolnila Astrid z objetí. „Jak dlouho se v San Diegu hodláš zdržet?“

Astrid vzlykla. „Pořád mám ještě v centru penthouse. Chci tu nějakou dobu zůstat. U nás je teď děsně studené léto. Navíc mi tu všechno připomíná Johnnyho. Připadá mi, že tu mám k němu blíž.“

Tara se lehce ušklíbla. Astrid byla jediný člověk, který Johnathonovi říkal Johnny. K tomu Johnathonovi, jak ho znala Tara, se to vůbec nehodilo. Ale kdo ví, třeba se s Astrid choval jinak. Johnathon byl jedna velká záhada. Tara se rozhlížela a hledala záminku, jak od Astrid uniknout. Zahlédla Granta a jeho nepřehlédnutelný milý úsměv. Chtěla s ním ještě před odchodem prohodit aspoň pár slov.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zakázané štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.