Honem, ať už jedem!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Evelína Koubová

Honem, ať už jedem! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dělejte, ať rychle jedem!

Seděl jsem ve své poslední lavici a čekal, až paní učitelka slavnostně řekne: „FRANTIŠEK ŽEŽULKA!“ S tímhle příjmením jsem skoro vždycky beznadějně na konci. Někdy to má své výhody, ale ne poslední den školního roku. Musím čekat, až si dvacet pět mých spolužáků dojde pro vysvědčení – Steiner, Štěpánková, Tyml, Votavová... To už se pomaloučku zvedám.

Loni tu vzadu za lavicemi stáli naši rodiče, tátové se tvářili slavnostně a maminky trošku plakaly. Jenže to bylo v první třídě. Teď už jsme druháci, vlastně skoro třeťáci, rodiče čekají před školou a jsou netrpěliví. Hlavně ti moji. Všechno už máme připravené v autě a táta mě nabádal, abych se s vysvědčením nikde neloudal. Já se loudat vůbec nechci, jedeme přece rovnou k babičce a dědovi do Rakové, hurá, hurá, ale když se jmenuju Žežulka...

„Tak, a poslední,“ kývla na mě paní učitelka. „Pojď, Františku.“

Podala mi vysvědčení a malý balíček.

„Františku, blahopřeji ti, máš samé jedničky. A tady je odměna za vítězství ve školní čtenářské soutěži. Je tam samozřejmě kniha, ale rozbal si ji až na prázdninách. Přeju tobě i tvým spolužákům krásné léto. Dávejte na sebe pozor, ať se tady v září zase sejdeme. Už ve třetí třídě!“

Vyběhli jsme ze třídy raketovou rychlostí, křičeli na chodbě „na shledanou“ a „ahoj“ a strašně dupali. Dneska se to totiž může. I paní školnice se těší na prázdniny a nehrozí nám smetákem.

V šatně jsem rychle nazul sandály, hodil bačkory do sáčku a utíkal ven. Tam už se objímali prvňáci s maminkami a babičkami, ale naši stáli pod stromem trošku stranou. Mával jsem vysvědčením a běžel k nim.

„Mám samý,“ strčil jsem desky mamce před nos. Hned je otevřela.

„Nojo,“ řekla a maličko popotáhla nosem, „ty jsi náš šikulka.“

Ani mi nevadilo, že mě přitiskla k sobě na kytičkové šaty. Dneska se to dalo vydržet a ona moc hezky voněla.

„Františku,“ řekl táta a pocuchal mi vlasy. „To je moc hezké vysvědčení, jen tak dál. Ale teď už rychle, dělejte, ať vyjedem. Jinak chytneme na dálnici zácpu a pojedeme tam sto let. Franto, tak pohni.“

„Koukni, já jsem dostal ještě odměnu za čtenářskou soutěž.“ Chtěl jsem podat tátovi balíček s knihou, ale v ruce jsem měl jenom sáček s bačkorami. Žaludek se mi divně sevřel.

„Ukaž,“ řekl táta, ale podíval se přitom na hodinky.

„Nechal jsem ji v šatně,“ zašeptal jsem a sklonil hlavu.

„Propánakrále, kluku, ty jednou někde necháš hlavu!“ zahromoval táta a zachrastil klíčky od auta. „Spěcháme, tak to tam nech, třeba ti to do září schovají.“

„Ať si tam pro to skočí, bude tu hned zpátky, viď, Františku,“ přimlouvala se mamka, ale táta nepovolil.

„Už takhle je pozdě, dělejte, ať jedem.“

Popobíhal jsem za nimi na parkoviště za školou a bačkory v sáčku mě bouchaly do lýtka. Knížky mám sice v baťůžku dvě, od nás z knihovny, ale vždyť já vůbec nevím, co v balíčku bylo! A z šatny se určitě přes prázdniny ztratí, jako loni medvídek Táničky Kubíkový.

„Františku, Františku!“

Paní učitelka běžela od vchodu do školy a mávala mým balíčkem. V té rychlosti se jí vyzul pantofel. Nechala ho tam být a odkopla i druhý. Běžela k nám bosá a rychle oddychovala.

„Ty ses tak těšil na prázdniny, žes tam nechal svůj dárek.“ Podávala mi zabalenou knížku a mávala si před zpoceným obličejem rukou. Začínalo být pěkné vedro.

„Dě-děkuju moc,“ zakoktal jsem. Nic jiného mě nenapadlo.

„Užij si krásné prázdniny a pěkně si zalenoš,“ usmála se paní učitelka a obrátila se zpátky ke škole.

„Děkuju!“ řekl jsem ještě jednou a rozběhl se s balíčkem k autu.

Tak jo, teď už se zase můžu na ty prázdniny těšit.

Asi to mám zlomený!

„A z nejhoršího jsme venku,“ pronesl vesele táta a pohodlně se opřel do sedadla. Prahou jsme prokličkovali jako po másle a čekala nás už jen výpadovka na Plzeň.

„Jení, tak to bychom mohli trošku ubrat, ne?“ řekla mamka, která se nervózně choulila na sedadle spolujezdce.

„Kdybych dal na vás, trčíme pořád ještě v zácpě na Baranďáku,“ ohradil se táta. „Takhle ještě stihnu natankovat benzín.“ A prudce zabočil k pumpě. Nadskočil jsem v sedačce, jak auto najelo na obrubník před stojany.

Mně rychlá jízda nevadí. Jsme vždycky všude včas a táta jezdí bezpečně, i když rychle. To mamka vpředu se bojí. Kromě toho jsem vybalil z papíru knížku, jmenuje se Tajuplná cesta, a já se těším, jak si ji začnu číst. To bude bezva. Určitě tam budou nějací kluci, které potká spousta dobrodružství.

Autíčko si na dálnici spokojeně bručelo. Vždycky si představuju, že je jako kluk, co si na výletě dá svačinu a zase mu to běhá do kopečka i z kopečka. Určitě si zamlsá rádo, i když je to smradlavý benzín.

Uháněli jsme v rychlém pruhu přes Beroun a Zdice, já už vpravo vyhlížel hrad Točník, když táta nespokojeně zamručel.

„Děje se něco?“ zeptala se mamka a naklonila se k tátovi, aby viděla na přístrojovou desku. Naše chytré autíčko totiž umí nahlásit, když se mu něco děje. Prozradí na mě, že jsem nezavřel dveře, bliká na tátu, aby načerpal benzín, nebo napomíná mamku, když za jízdy vevnitř svítí. Teď mu blikala kontrolka KOLO.

„Nevím,“ zavrtěl hlavou táta. „Snad je to jenom kamínek v kole. Jsme kousek od sjezdu na Hořovice, zabočím tam a zkontroluju to.“

Odbočili jsme do pravého pruhu a za chvilku už jsme sjížděli z dálnice za směrovkou Hořovice. Na plácku u silnice táta zastavil a vystoupil z auta. Chvilku obcházel kolem, pak vyndal z kufru měřák, a když se zvedl od zadního kola, nevypadal nadšeně.

„Pravá zadní nemá tlak,“ ohlásil k nám do auta. „Asi jsme píchli. Všichni ven, musíme nasadit rezervu.“

Rezervní pneumatika si hověla až dole v kufru. Museli jsme vyházet do trávy všechny naše věci a vylovit ji z jejího hnízdečka. Pak táta nasadil pod auto hever a začal točit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Honem, ať už jedem!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.