THE RACKETEER

Copyright © 2012 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Edda Němcová, 2013

ISBN 978-80-242-7603-8

1

Jsem právník a sedím ve vězení. Je to dlouhý příběh.

Je mi čtyřicet tři let a jsem v půli trestu vyneseného slabošským, svatouškovským federálním soudcem ve Washingtonu D. C. Všechna má odvolání proběhla a můj arzenál je vyčerpaný, už nezbývá žádný postup, mechanismus, obskurní předpis, formální detail, skulina v zákonech ani Zdrávas. Nemám nic. Jelikož se vyznám v zákoně, mohl bych dělat to, k čemu se uchylují někteří vězni, a zaplavovat soudy horami marných stížností a podnětů a dalších zbytečných spisů, jenže nic z toho by mému případu nepomohlo. Mému případu nepomůže vůbec nic. Skutečnost je taková, že dalších pět let nemám naději se odtud dostat, snad až na pár mizerných týdnů prominutých za dobré chování, přičemž mé chování bylo celou dobu přímo vzorné.

Neměl bych o sobě říkat, že jsem právník, protože technicky jím nejsem. Právnická komora státu Virginia zakročila a krátce po mém odsouzení mi odebrala licenci. Je to zakotveno v zákonech – odsouzení za těžký zločin rovná se nezpůsobilost pro výkon právnické činnosti. Zbavili mě licence a mé disciplinární potíže byly patřičně nahlášeny Právnickému registru státu Virginie. Toho měsíce jsme byli vyloučeni tři, což představuje průměr.

Nicméně v mém malém světě jsem známý jako vězeňský právník a jako takový denně trávím několik hodin tím, že svým spoluvězňům pomáhám s jejich právními problémy. Studuju jejich odvolání a stížnosti. Připravuju jednoduché závěti a příležitostně i vlastnické listiny. Některým bílým límečkům přezkoumávám smlouvy. Podal jsem žaloby na vládu při oprávněných stížnostech, nikdy však z důvodů, které považuju za nepodložené. Taky tu dochází ke spoustě rozvodů.

Osm měsíců a šest dnů poté, kdy jsem si začal odpykávat svůj trest, jsem dostal tlustou obálku. Vězni prahnou po poště, jenže tohle byla zásilka, bez které bych se obešel. Přišla od advokátní kanceláře z Fairfaxu ve Virginii, firmy, jež zastupovala moji ženu. Dionne překvapivě zažádala o rozvod. Během několika týdnů se z podporující manželky, připravené na dlouhé čekání, stala prchající obětí, která zoufale toužila ven ze svazku. Nemohl jsem tomu uvěřit. Četl jsem si ty papíry v absolutním šoku, nohy jsem měl gumové a oči vlhké a bál jsem se, že se rozbrečím. Pospíchal jsem zpátky do cely za trochou soukromí. Ve vězení je spousta slz, vždy se však prolévají v skrytu.

Když jsem odešel z domova, Boovi bylo šest let. Byl naše jediné dítě, měli jsme ale v plánu další. Počty jsou jasné, propočítal jsem to snad už milionkrát. Až se dostanu ven, bude mu šestnáct, půjde o odrostlého puberťáka a já propasu deset nejcennějších let, jaká může otec se synem prožít. Malí kluci do dvanácti let zbožňují svého otce a jsou přesvědčení, že by nic neudělal špatně. Učil jsem syna dětskému baseballu a fotbalu a on za mnou všude chodil jako štěně. Chytali jsme spolu ryby, tábořili a v sobotu dopoledne, po snídani jen mezi námi kluky, se mnou občas šel do kanceláře. Byl mým světem a pokusy o vysvětlování, že na dlouho odjíždím, nám oběma rvaly srdce. Jakmile jsem se ocitl za mřížemi, odmítl jsem dát svolení, aby mě navštěvoval. I když jsem hrozně toužil ho obejmout, nemohl jsem vystát představu, že malý kluk uvidí svého otce uvězněného.

Když jste ve vězení a nečeká vás brzké propuštění, je doslova nemožné bránit se rozvodu. Náš majetek, který nikdy nebyl velký, vyčerpalo osmnáct měsíců stíhání federální vládou. Přišli jsme o všechno kromě dítěte a vzájemného závazku. Dítě bylo skálou, vzájemný závazek jen hromádkou popela. Dionne vyslovila několik nádherných slibů o tom, jak vytrvá a bude pevná, ale jakmile jsem byl pryč, převládla realita. V našem malém městě se cítila sama a opuštěná.

„Lidi na mě koukají a šeptají si,“ napsala mi v jednom z prvních dopisů. „Jsem tak osamělá,“ stěžovala si v dalším krátce před tím, než se její dopisy staly podstatně kratšími a prořídly. Stejně jako její návštěvy.

Dionne vyrostla ve Filadelfii a o život na venkově nikdy moc nestála. Když jí jeden strýc nabídl práci, najednou spěchala zpátky domů. Před dvěma roky se znovu provdala a Bo, kterému je teď jedenáct, má za trenéra jiného otce. Mých posledních dvacet dopisů synovi zůstalo bez odpovědi. Jsem si jistý, že mu je ani neukázali.

Často si kladu otázku, zda ho ještě někdy uvidím. Myslím, že se o to budu snažit, i když jsem trochu na vážkách. Jak stanout tváří v tvář dítěti, které milujete, až to bolí, ale které vás nepozná? Už nikdy nebudeme žít společně jako běžný otec a syn. Bylo by vůči němu fér, aby se jeho dlouho ztracený otec znovu objevil a vnucoval se, že se stane součástí jeho života?

Mám až moc času, abych o tom přemýšlel.

Jsem vězeň číslo 44861-127 ve Federálním vězeňském táboře u Frostburgu v Marylandu. „Tábor“ je zařízením s minimální ostrahou pro ty z nás, kdo jsou považováni za nenásilnické a jsou odsouzeni k trestům do výše deseti let. Z důvodů, jež nikdy nebyly vysvětleny, jsem své první dvacet dva měsíce strávil v místě středního kalibru poblíž Louisvillu v Kentucky. V té nekonečné džungli byrokratického žargonu je známé pod písmeny FNÚ – Federální nápravný ústav – a je to něco docela jiného než můj tábor u Frostburgu. FNÚ je pro násilníky odsouzené k trestům přesahujícím deset let.

Život je tam mnohem tvrdší, ač jsem to přežil, aniž by mě někdo fyzicky napadl. Ohromně mi v tom pomohlo, že jsem bývalý mariňák.

Pokud jde o věznice, tábor je přímo letoviskem. Nejsou tu žádné zdi, ploty s ostnatým drátem ani strážní věže, a jen několik málo strážných je ozbrojených. Frostburg je relativně nový a jeho zařízení je hezčí než většina veřejných středních škol. A proč taky ne? Ve Spojených státech vynakládáme 40 000 dolarů ročně na každého jednotlivého vězně a 8 000 dolarů ročně na vzdělání jednoho žáka základní školy. Máme tu poradce, řídící pracovníky, sociální pracovníky, ošetřovatele, sekretářky, asistenty všeho druhu a tucet administrátorů, kterým by jistě dělalo potíže pravdivě vysvětlit, čím každý den vyplní osm hodin pracovní doby. Je to ostatně federální správa. Parkoviště pro zaměstnance před hlavním vchodem je přecpané pěknými auťáky a dodávkami.

Tady ve Frostburgu je šest stovek vězňů a až na pár výjimek jsme slušně se chovající muži. Ti s násilnickou minulostí se poučili a váží si civilizovaného prostředí. Ti, kdo strávili život ve vězení, konečně našli lepší domov. Mnozí z těchto recidivistů odsud nechtějí odejít. Jsou skrz naskrz odkázáni na ústavní péči a venku neumějí fungovat. Teplá postel, tři jídla denně, zdravotní péče – jak by k tomu všemu dokázali přijít tam venku v ulicích?

Netvrdím, že je to tu příjemné. To tedy není. Je tu mnoho mužů jako já, které ani ve snu nenapadlo, že by mohli jednoho dne dopadnout tak tvrdě. Mužů s profesí, kariérou, podnikáním, mužů s majetkem a skvělými rodinami a členstvím ve sportovních a společenských klubech. V mém Bílém gangu je Carl, optometrista, jenž trochu moc čachroval s vyúčtováním zdravotní péče, a Kermit, pozemkový spekulant, co dva až třikrát zastavil různým bankám stejné nemovitosti. Dál taky Wesley, bývalý senátor státu Pensylvánie, který vzal úplatek, a Mark, maloměstský poskytovatel hypotečních půjček, si zase trošku ulil pro sebe.

Carl, Kermit, Wesley a Mark. Všichni bílí, průměrné stáří jedenapadesát let. Všichni připouštějí svou vinu.

Pak jsem tu já. Malcolm Bannister, černý, čtyřicet tři let, odsouzený za zločin, o němž nevím, že bych se ho dopustil.

V tuto chvíli jsem náhodou jediným černým chlápkem, který si odpykává trest za zločin bílých límečků. Což je spíš mimořádné.

V mém Černém gangu není členství tak jasně definované. Většinou jde o kluky z ulic D. C. a Baltimoru, které zabásli za zločiny související s drogami, a až odtud vypadnou, vrátí se na ulice jen s dvacetiprocentní šancí, že se vyhnou dalšímu odsouzení. Jak by mohli uspět bez vzdělání, bez jakékoli dovednosti a s kriminálním záznamem?

Ve skutečnosti ve federálním táboře žádné gangy ani násilí nejsou. Pokud se poperete nebo někomu vyhrožujete, vykopnou vás odtud a pošlou vás na místo, které je daleko horší. Hašteření je tu spousta, hlavně kvůli televizi, ale ještě jsem neviděl, že by někdo někoho praštil. Někteří z těch chlápků si nějaký čas odkroutili ve státních věznicích a historky, které o tom vykládají, znějí děsivě. Nikdo si nepřeje vyměnit tohle místo za nějaký jiný lokál.

Takže se chováme slušně a počítáme dny. Pro bílé límečky představuje trest ponížení a ztrátu statutu, postavení a životního stylu. Pro černé chlápky je život v táboře bezpečnější než tam, odkud přišli a kam zase půjdou. Jejich trest je jen dalším uzlíkem v trestním rejstříku, dalším krokem na cestě ke kariéře recidivisty.

Z toho důvodu si připadám víc bílý než černý.

Tady ve Frostburgu jsou ještě dva další bývalí právníci. Ron Napoli byl léta okázalým trestním advokátem ve Filadelfii, dokud ho nezničil kokain. Specializoval se na drogové kauzy a zastupoval nespočet špičkových dealerů a překupníků ve středo-atlantickém regionu od New Jersey po Severní a Jižní Karolínu. Dával přednost honorářům v hotovosti a v kokainu a nakonec přišel o všechno. Finanční úřad ho nachytal při daňovém úniku. Ron je právě v půlce devítiletého trestu odnětí svobody. Moc dobře se mu v těchto dnech nedaří. Zdá se být v depresi a za všech okolností odmítá cvičit a pečovat o sebe. Tloustne, je čím dál pomalejší, nevrlejší a otrávenější. Dřív měl ve zvyku vyprávět fascinující příběhy o svých klientech a jejich dobrodružstvích v obchodu s narkotiky, ale teď jen sedí na dvoře, polyká jeden pytlík čipsů za druhým a vypadá ztraceně. Kdosi mu posílá peníze a on jich většinu utratí za nezdravé jídlo.

Třetí bývalý právník je washingtonský žralok jménem Amos Kapp, dlouhodobý zasvěcenec a prohnaný prostředník, který se během své kariéry motal na okraji každého většího politického skandálu. Kapp a já jsme byli souzeni společně, tentýž soudce nás každého odsoudil na deset let. Obžalovaných bylo osm – sedm z Washingtonu a já. Kapp se rozhodně něčím provinil a v očích porotců byl jednoznačně vinen. Tehdy nicméně věděl a stejně tak dobře to ví teď, že jsem s tím komplotem neměl nic společného, jenže byl příliš velký zbabělec a křivák, aby něco řekl. Násilí je ve Frostburgu přísně zakázané, ale dopřejte mi pět minut s Amosem Kappem a skončí se zlomeným vazem. Je si toho vědom a podezírám ho, že o tom už dávno pověděl dozorcům. Drží ho v západním kampusu, co nejdál od mého hřiště.

Ze tří právníků jsem já jediný, kdo je ochotný ostatním vězňům pomáhat s jejich právními problémy. Ta práce mě baví. Je to výzva a zaměstnává mě to. Taky si tak udržuju právnické schopnosti, i když silně pochybuju, že by mě jako právníka čekala nějaká budoucnost. Až odtud vyjdu, mohl bych si podat žádost o znovuzapsání do právnické profese, jednalo by se ale o obtížný proces. Pravda je taková, že jako právník jsem nikdy nevydělal žádné pořádné peníze. Byl jsem maloměstský praktik, navíc černý, a jen málo klientů si mohlo dovolit zaplatit slušný honorář. Na Braddock Street sídlil tucet dalších právníků, kteří se rvali o stejné klienty – konkurence byla tvrdá. Nevím jistě, co budu dělat, až tohle bude za mnou, ale mám silné pochybnosti, že bych se k právnické kariéře mohl vrátit.

Bude mi čtyřicet osm, budu svobodný a doufejme zdravý. Pět let je věčnost. Každý den chodím sám na dlouhou procházku po hliněné dráze na jogging, která se táhne po okraji tábora a sleduje jeho hranici, čili „linii“, jak se jí říká. Kdo stoupne za linii, je považovaný za uprchlíka. Navzdory tomu, že se tu nachází vězení, jde o nádhernou krajinu s ohromujícími výhledy. Jak se tak procházím a koukám na kopce vlnící se v dálce, bojuju s nutkáním prostě jít dál a tu linii překročit. Není tu žádný plot, který by mě zastavil, ani žádný dozorce, co by zaječel moje jméno. Mohl bych zmizet v hustém lese a navždycky se ztratit.

Přál bych si, aby tu byla zeď, aspoň tři metry vysoká, postavená z pevných cihel a nahoře s lesklým ostnatým drátem, která by mi bránila v pohledu na kopce a ve snění o svobodě. Tohle je sakra vězení! Nemůžeme odejít. Postavte tu zeď a přestaňte nás pokoušet.

Pokušení je tu všudypřítomné, a jakkoli s ním bojuju, přísahám, že každým dnem sílí.

2

Frostburg leží osm kilometrů západně od města Cumberland v Marylandu, uprostřed proužku země, kterou ze severu zastiňuje Pensylvánie a ze západu a jihu

Západní Virginie. Při pohledu na mapu je zřejmé, že tenhle výběžek je výsledkem špatného geodetického průzkumu a vůbec by neměl patřit Marylandu, byť není jasné, kdo by měl být vlastníkem. Pracuju v knihovně a na stěně nad mým malým psacím stolem visí velká mapa Ameriky. Trávím až moc času zíráním na ni, sním za bílého dne a hloubám o tom, jak jsem se stal federálním vězněm v odlehlé části dalekého západu Marylandu.

Necelých sto kilometrů odtud ve Virginii se nachází město Winchester s pětadvaceti tisíci obyvateli, místo mého narození, dětství, školních let, kariéry a nakonec Pádu. Prý se tam od té doby, co jsem odešel, změnilo jen málo. Právní firma Copeland a Reed dál provozuje činnost ve stejném obchůdku do ulice, kde jsem kdysi pracoval. Sídlí na Braddock Street na Starém Městě hned vedle veřejné jídelny. Jméno černě namalované na výlohu kdysi znělo Copeland, Reed a Bannister a byla to jediná černošská firma v okruhu sto šedesáti kilometrů. Pan Copeland a pan Reed se prý činí, sice nijak zvlášť neprosperují ani nebohatnou, ale mají dost případů, aby mohli zaplatit dvě sekretářky a uhradit nájem. Zhruba stejně jsme si vedli, když jsem byl společníkem – prostě se nám dařilo jakž takž vycházet. V době Pádu jsem ale vážně pochyboval o přežití v tak malém městě.

Pan Copeland a pan Reed prý o mně a mých problémech odmítají diskutovat. Jen o vlásek unikli obvinění a jejich pověst byla poskvrněná. Federální žalobce, který mě ukřižoval, dštil síru na každého jen vzdáleně spojeného s tím velkým spiknutím a celou firmu málem vymazal ze světa. Mým zločinem bylo, že jsem si vybral špatného klienta. Mí dva bývalí společníci se žádného zločinu nikdy nedopustili. Toho, co se stalo, lituju na mnoha úrovních, ale očernění jejich dobrého jména mi pořád těžce leží v žaludku. Je jim oběma k sedmdesáti a za mladších dní jako právníci bojovali nejenom s udržením maloměstské advokátní praxe, ale zažili i pár posledních bitev éry boje proti segregaci. Soudci je v soudních síních mnohdy ignorovali a bez náležitého právního podkladu vynášeli rozsudky v jejich neprospěch. Ostatní právníci se k nim často chovali hrubě a neprofesionálně. Okresní komora je nepřizvala k členství. Úředníci kolikrát zašantročili jejich podání. Poroty složené výhradně z bílých jim nevěřily. A nejhorší ze všeho bylo, že si je klienti nenajímali. Černí klienti. Žádný bílý klient by si rozhodně v sedmdesátých letech na Jihu nikdy nenajal černého právníka, a to se dosud až tak moc nezměnilo. Jenže Copeland a Reed málem hned v raných časech skončili, protože černí si mysleli, že bílí právníci budou lepší. Usilovná práce a dodržování profesionality to měnily, ale jen pomalu.

Winchester nebyl mojí první volbou pro kariéru. Studoval jsem práva v George Mason na předměstí D. C. v Severní Virginii. V létě po druhém ročníku jsem měl štěstí a stal jsem se koncipientem obří firmy na Pennsylvania Avenue poblíž Kapitolu. Byla to jedna z těch firem s tisícem právníků, kancelářemi všude po světě, jmény bývalých senátorů na hlavičkovém papíře, vybranými klienty a frenetickým tempem, které jsem si báječně užíval. Zlatým hřebem pro mě bylo, když jsem se uplatnil jako poskok při procesu s bývalým kongresmanem (naším klientem), jenž byl se svým bratrem obviněn z komplotu a pobírání nezákonných provizí od dodavatele obranných systémů. Proces byl přímo cirkusem a já byl nadšený, že jsem se ocitl tak blízko centrálnímu ringu.

O jedenáct let později jsem vstoupil do téže síně soudního paláce E. Barret Prettyman U. S. Courthouse v centru Washingtonu a prošel si vlastním procesem.

Tenkrát v létě jsem byl jedním ze sedmnácti úředníků. Ostatních šestnáct, jeden každý ze špičkové právnické fakulty, dostalo pracovní nabídku. Jelikož jsem vložil všechna vejce do jedné ošatky, strávil jsem třetí ročník školy tím, že jsem se motal po D. C., klepal na dveře a nenacházel žádné, které by se otevřely. V každou chvíli musí po dlažbě D. C. dupat několik tisíc nezaměstnaných právníků a je snadné utopit se v beznaději. Nato jsem pročesával předměstí, kde jsou firmy menší a pracovní příležitosti ještě vzácnější.

Nakonec jsem se poražen vrátil domů. Mé sny o slávě první ligy vzaly zasvé. Pan Copeland a pan Reed neměli dostatek kšeftů a nepochybně si nemohli dovolit nového společníka, ale slitovali se nade mnou a vyklidili nahoře místnost, která sloužívala jako skladiště. Pracoval jsem co nejpilněji, i když často bylo výzvou naplnit tolik dlouhých hodin tak málo klienty. Vycházeli jsme spolu hladce a po pěti letech velkoryse připojili mé jméno jako společníka. Můj příjem tím moc nevzrostl.

Během mého stíhání bylo bolestné sledovat, jak jsou jejich dobrá jména vláčena blátem, bylo to tak nesmyslné. Když jsem do toho spadl, řídící agent FBI mě informoval, že pan Copeland a pan Reed budou obviněni, pokud nepřiznám vinu a nebudu spolupracovat s vrchním žalobcem Spojených států. Myslel jsem si, že blufuje, ač jsem neměl možnost si to ověřit. Poslal jsem ho do háje.

Naštěstí skutečně blufoval.

Napsal jsem jim dopisy, dlouhé plačtivé omluvné výlevy a tak dál, ale neodpověděli mi. Žádal jsem je, aby mě navštívili a mohli jsme si promluvit z očí do očí, ale nijak nereagovali. Ač mé domovské město leží pouhých sto kilometrů od tábora, mám jen jednoho pravidelného návštěvníka.

Můj otec byl jedním z prvních černých státních policistů, zaměstnaných státem Virginia. Po třicet let Henry hlídkoval na silnicích a dálnicích kolem Winchesteru a svou práci miloval. Miloval tu práci jako takovou, smysl pro autoritu a historii, moc uplatňovat zákon i soucitnou pomoc těm, kdo byli v nouzi. Miloval uniformu, hlídkový vůz a vůbec všechno, až na pistoli na opasku. Párkrát byl nucený ji vytáhnout, ale nikdy z ní nevystřelil. Očekával, že bílí budou roztrpčení, a u černých čekal, že se budou dožadovat shovívavosti, byl však rozhodnutý projevovat naprostou nestrannost. Byl tvrdý polda, který v zákoně nenacházel žádná šedá místa. Pokud nějaký čin nebyl legální, tak byl prostě nelegální, s žádným prostorem pro překrucování a využívání formálních kliček. Od okamžiku, kdy jsem byl obviněn, věřil otec v mou vinu. V nějaké provinění. Presumpce neviny byla zapomenuta. Stejně tak opomíjel mé tirády o nevině. Byl na svou profesi hrdý a celoživotní pronásledování těch, kdo porušili zákon, mu zcela vymylo mozek. Jestliže mě federálové s jejich zdroji a nesmírnou moudrostí považují za hodna stostránkové obžaloby, pak mají pravdu a já se pletu. Jsem si jistý, že se mnou soucítil a že se modlil, abych se z té kaše nějak dostal, ale dělalo mu potíže mi tyto city dát najevo. Zažíval ponížení a to mi dával znát. Jak se mohl jeho syn právník tak zaplést s bandou nechutných podvodníků?

Já sám jsem si tuhle otázku položil snad tisíckrát. Neexistovala na ni žádná rozumná odpověď.

Henry Bannister jen tak tak dokončil střední školu a po několika drobných střetech se zákonem se ve věku devatenácti let zapsal k námořní pěchotě. Tam z něj rychle udělali muže, vojáka, kterému vyhovovala disciplína a který se pyšnil uniformou. Prošel třemi misemi ve Vietnamu, byl postřelen a popálen a krátce zajat. Jeho medaile visí na zdi jeho pracovny v malém domku, kde jsem vyrostl. Žije tam sám. Moji matku zabil opilý řidič dva roky před tím, než jsem byl obviněn.

Henry cestuje do Frostburgu jednou měsíčně na hodinovou návštěvu. Je v důchodu a nemá celkem nic na práci, takže by mě mohl navštěvovat i jednou týdně, kdyby chtěl. Jenže nechce.

Dlouhý trest odnětí svobody v sobě skrývá mnoho krutých zvratů. Jedním z nich je pocit, že svět a ti, které milujete a potřebujete, na vás pomalu zapomínají. Pošta, které během prvních měsíců přicházel celý svazek, se postupně ztenčila na jeden či dva dopisy týdně. Přátelé a členové rodiny, kteří se zpočátku zdáli být dychtiví návštěv, se po léta neukázali. Můj starší bratr Marcus se staví dvakrát za rok, aby zabil jednu hodinu tím, že mě poinformuje o svých nejnovějších problémech. Má tři dospívající děti, všechny v nejrůznějších stádiích mladistvé delikvence, plus manželku, která je blázen. Řekl bych, že já nakonec žádné problémy nemám. Navzdory jeho chaotickému životu mě jeho návštěvy těší. Marcus celý svůj život napodobuje komika Richarda Pryora a každé slovo, co vypustí z úst, je vtipné. Obvykle se celou hodinu smějeme, když nadává na své děti. Má mladší sestra Ruby žije na západním pobřeží a vídám ji jednou za rok. Poctivě mi každý týden píše dopis a já je chovám jako poklad. Mám vzdáleného bratrance, který si odkroutil sedm let za ozbrojenou loupež – byl jsem jeho advokátem – a ten mě navštěvuje dvakrát ročně, protože já jsem ho taky navštěvoval, když byl ve vězení.

Po třech letech tady často uplynou měsíce bez návštěvy, s výjimkou otce. Správa věznic se snaží umístit vězně do vzdálenosti osmi set kilometrů od domova. Já mám štěstí, že je Winchester tak blízko, jenže stejně tak dobře by mohl být šestnáct set kilometrů daleko. Mám několik přátel z dětství, kteří se nenamáhali sem dojet, a pár dalších, o kterých jsem dva roky neslyšel. Většina mých bývalých přátel právníků má moc práce. Můj nejlepší kámoš z právnické fakulty píše jednou za měsíc, ale najít si čas na návštěvu se mu nedaří. Žije ve Washingtonu, dvě stě padesát kilometrů na východ, kde, jak tvrdí, pracuje sedm dní v týdnu ve velké právnické firmě. Můj nejlepší přítel z námořní pěchoty žije v Pittsburghu, dvě hodiny odtud, a ve Frostburgu se ukázal doslova jednou.

Počítám, že bych měl být vděčný, že se můj otec tak namáhá.

Jako vždycky sedí sám v malé místnosti pro návštěvy, na stole před sebou hnědý sáček. Jsou to buď koláčky nebo sušenky od mé tety Racine, jeho sestry. Potřeseme si rukou, ale neobejmeme se – Henry Bannister nikdy v životě neobjal jiného muže. Prohlédne si mě, aby se ujistil, že jsem nepřibral, a jako vždy se mě vyptává na můj denní rozvrh. On za čtyřicet let nepřibral ani deko a pořád by se vešel do námořní uniformy. Je přesvědčený, že méně jíst znamená delší život, a děsí se toho, že by zemřel mladý. Jeho otec a děd umřeli před šedesátkou. Henry ujde denně osm kilometrů a myslí si, že bych měl dělat totéž. Zvykl jsem si na skutečnost, že mi nikdy nepřestane říkat, jak mám žít svůj život, ať už jsem ve vězení nebo ne.

Poklepe na hnědý sáček a řekne: „To ti posílá Racine.“

„Pověz jí, prosím, že jí děkuju,“ pronesu. Když si dělá takové starosti s mým objemem pasu, proč mi při každé návštěvě nosí pytlík tučných sladkostí? Sním dva tři kousky a zbytek rozdám.

„Mluvil jsi poslední dobou s Marcusem?“ ptá se.

„Ne, v minulém měsíci ne. Proč?“

„Má velký potíže. Delmon zbouchl jednu holku. Je mu patnáct a jí čtrnáct.“ Potřese hlavou a zamračí se. Delmon se dostal mimo zákon už v deseti letech a rodina odjakživa počítala s tím, že bude ve svém životě kriminálníka pokračovat.

„Budeš mít první vnouče,“ pokouším se o vtip.

„A nejsem snad pyšnej? Čtrnáctiletá bílá holka, zbouchnutá patnáctiletým idiotem, co se náhodou jmenuje Bannister.“

Oba se nad tím chvíli zamyslíme. Naše setkávání často určuje ne to, co se řekne, nýbrž to, co zůstane nevyřčeno. Otci je nyní šedesát devět, a místo aby si užíval zlatá léta, tráví většinu času tím, že si líže rány a lituje sám sebe. Ne že bych mu to vyčítal. O drahou ženu, s níž žil dvaačtyřicet let, byl připraven ve zlomku sekundy. Zatímco tonul ve smutku, zjistilo se, že se o mě zajímá FBI, a brzy se valila lavina vyšetřování. Můj proces trval tři týdny a otec byl v soudní síni každý den. Sledovat, jak stojím před soudcem a jak mě odsuzují na deset let, bylo srdceryvné. Pak jsme oba přišli o Boa. Teď jsou zase Marcusovy děti dost staré na to, aby svým rodičům a širší rodině působily značnou bolest.

Naše rodina by si už zasloužila trochu štěstí, ale není moc pravděpodobné, že se ho dočká.

„Mluvil jsem včera večer s Ruby,“ povídá otec. „Daří se jí dobře, pozdravuje tě a tvůj poslední dopis jí prý přišel hodně zábavný.“

„Prosím, pověz jí, že její dopisy pro mě moc znamenají. Za pět let nevynechala ani týden.“ Ruby je v naší drolící se rodině jasným světýlkem. Pracuje jako manželská poradkyně a její muž je pediatr. Mají tři dokonalé děti, které drží daleko od jejich nechvalně proslulého strýce Mala. Po dlouhé odmlce poznamenám: „Díky za šek, jako vždycky.“

Otec pokrčí rameny a řekne: „Rád pomůžu.“

Každý měsíc mi posílá sto dolarů a já si toho moc cením. Peníze jdou na můj účet a umožňují mi kupovat si takové nezbytnosti jako potřeby na psaní, levná vydání knih a slušné jídlo. Většina členů mého Bílého gangu dostává z domova šeky, zato doslova nikdo z Černého gangu nedostane ani pětník. Ve věznici se vždycky pozná, komu chodí peníze.

„Už máš pomalu půlku za sebou,“ prohodí otec.

„Do pěti let mi zbývají dva týdny,“ připomenu.

„Docela to letí.“

„Možná venku. Můžu tě ujistit, že na téhle straně zdi utíká čas daleko pomaleji.“

„Ale stejně, ani se nechce věřit, že už jsi tu pět let.“

To tedy ano. Jak člověk přežije pět let ve vězení? Nemyslí na roky, měsíce nebo týdny. Myslí na dnešek – jak jím projít, jak ho přežít. Až se nazítří probudí, bude mít další den za sebou. Dny se sčítají, stanou se týdnem a měsíce se mění v roky. Člověk si uvědomí, jak je tvrdý, jak dokáže fungovat a přežít, protože nemá jinou volbu.

„Už víš, co budeš dělat?“ ptá se otec. Stejnou otázku mi teď klade každý měsíc, jako kdyby mé propuštění už bylo na dohled. Trpělivost, nabádám se. Je to můj otec. A je tady! To znamená hodně.

„Ne doopravdy. Je to ještě moc daleko.“

„Já bych o tom na tvým místě už začal uvažovat,“ prohlašuje s jistotou, že by přesně věděl co dělat, kdyby byl v mé kůži.

„Zrovna jsem dokončil třetí stupeň španělštiny,“ řeknu docela pyšně. V Hnědém gangu mám dobrého kamaráda Marca, který je vynikající učitel jazyků. Je tu za drogy.

„Vypadá to, že zanedlouho budeme mluvit španělsky všichni. Začínají mít navrch.“

Henry nemá moc pochopení pro imigranty, lidi s přízvukem, lidi z New Yorku a New Jersey, lidi na sociální podpoře i nezaměstnané a myslí si, že bezdomovci by měli být shromážděni a umístěni v táborech, které by podle jeho názoru měly být přísnější než Guantánamo.

Před několika lety jsme se trochu chytli a on pohrozil, že mě přestane navštěvovat. Malicherné hádky jsou ztrátou času. Já ho nezměním. Je natolik laskavý, že sem jezdí, tak já se můžu chovat trochu zdrženlivě. Na rozdíl od něj jsem odsouzený trestanec. On je vítěz, já jsem lúzr. Tohle Henrymu připadá důležité, i když nevím proč. Možná proto, že mám střední školu a právnické vzdělání, něco, o čem se jemu nikdy ani nesnilo.

„Nejspíš odjedu ze země,“ řeknu. „Pojedu někam, kde využiju španělštinu, třeba do Panamy nebo Kostariky. Kde je teplé počasí, pláže a lidi s tmavší pletí. Nesejde jim na trestním rejstříku, nebo kdo byl ve vězení.“

„A tráva je tam zelenější, co?“

„Ano, tati, když jsi ve vězení, tak je všude jinde tráva zelenější. Co mám dělat? Vrátit se domů, možná se stát nelicencovaným právním asistentem a dělat průzkumy pro nějakou mrňavou firmu, která si mě nebude moct dovolit? Nebo že bych se stal doručovatelem dokumentů propuštěným na kauci? A co třeba soukromý detektiv? Moc toho na výběr není.“

Henry přikyvuje. Tenhle rozhovor jsme vedli už nejmíň tucetkrát. „A nesnášíš vládu,“ dodá.

„No jo. Nesnáším federální vládu, FBI, vrchního žalobce Spojených států, federální soudce a blázny, co řídí věznice. Je toho hodně, co nesnáším. Sedím tu a odpykávám si deset let za nic, protože nějaký machr prokurátor potřeboval naplnit svoji normu odsouzení. A když mi vláda může bez důkazu přišpendlit zadek do vězení, tak si představ, jaké teď mám možnosti s označením ‚odsouzený zločinec‘, vytetovaným na čele. Vypadnu vocaď, taťko, jen co budu moct.“

Přikyvuje a usmívá se. Jasně, Male.

3

Vzhledem k tomu, co dělají, ke kontroverzím, které je často obklopují, a násilnickým lidem, jimž někdy čelí, je s podivem, že v dějinách této země byli zavražděni pouze čtyři aktivní federální soudci.

Ctihodný Raymond Fawcett se právě stal pátým případem. Jeho tělo se našlo v malém suterénu chaty na břehu jezera, kterou si postavil a kde často trávil víkendy. Když se v pondělí ráno neobjevil u soudu, jeho asistenti propadli panice a zavolali FBI. Chata se nacházela na svahu hory v hustě zarostlé části jihozápadní Virginie, na okraji čisťounkého jezírka známého jako Lake Higgins. Tohle jezero na většině silničních map nenajdete.

Ukázalo se, že nedošlo k násilnému vniknutí do chaty, nebyly tam žádné známky zápasu či boje, nenašlo se nic než dvě těla s dírami po kulkách v hlavě a prázdný kovový sejf v suterénu. Soudce Fawcett ležel blízko sejfu, dvakrát zezadu střelen do hlavy, zkrátka popraven, a na podlaze kolem něj byla velká kaluž zaschlé krve. První expert na scéně odhadl, že je soudce mrtvý nejméně dva dny. Kancelář podle jednoho ze svých asistentů opustil v pátek kolem třetí odpoledne s úmyslem jet přímo do chaty a strávit tam víkend usilovnou prací.

Druhé tělo patřilo Naomi Claryové, čtyřiatřicetileté rozvedené matce dvou dětí, již soudce Fawcett nedávno zaměstnal jako sekretářku. Soudci bylo šedesát šest, měl pět dospělých dětí a nebyl rozvedený. On a paní Fawcettová žili již řadu let odděleně, i když je v Roanoke stále vídali společně, když si to žádala nějaká příležitost. Bylo všeobecně známo, že se rozešli, a jelikož soudce byl ve městě tak významným mužem, jejich uspořádání života vyvolávalo všelijaké řeči. Oba se dětem a přátelům svěřili, že na rozvod nemají žaludek. Paní Fawcettová měla peníze, soudce Fawcett zase postavení. Oba vypadali poměrně spokojeně a slíbili si, že nebudou mít žádné mimomanželské aféry. Stiskem ruky si potvrdili, že přistoupí k rozvodu, pokud by si jeden z nich našel někoho jiného.

Soudce si zjevně někoho podle svého vkusu našel. Takřka hned poté, co paní Claryová přibyla na výplatní listinu, začaly se soudní budovou šířit zvěsti, že soudce ze sebe už zase dělá šaška. Jen málo jeho zaměstnanců vědělo, že nikdy nedokázal odolat stahování kalhot.

Naomino tělo bylo nalezeno na pohovce poblíž místa, kde byl zavražděn soudce. Žena byla nahá a kotníky měla pevně svázané stříbřitou lepenkou. Ležela na zádech se zápěstími spoutanými pod tělem. Byla dvakrát střelena do hlavy. Tělo měla pokryté malými popáleninami. Po několika hodinách debat a analýz se vyšetřovatelé shodli, že byla pravděpodobně mučena, což mělo Fawcetta přinutit k otevření sejfu. Zřejmě to zaúčinkovalo. Sejf byl prázdný, jeho dvířka zůstala otevřená a uvnitř se nenašlo ani smítko. Zloděj ho vybílil a potom oběti popravil.

Otec soudce Fawcetta byl dodavatel stavebních konstrukcí a soudce ještě jako kluk pořád pobíhal s kladivem. Neustále něco stavěl – novou zadní verandu, terasu, kůlnu. Když byly jeho děti malé a manželství šťastné, zahrál si na generálního dodavatele a vykuchal a zcela přestavěl majestátní starý dům ve středu Roanoke, přičemž každý víkend trávil na žebříku. O mnoho let později zrenovoval loftový byt, jenž se stal jeho hnízdečkem lásky a posléze domovem. Užívání kladiva a pily a prolévání potu pro něj představovaly terapii a duševní i fyzický únik před prací plnou stresu. Vyprojektoval jezerní chatu ve tvaru písmene A a během čtyř let ji z větší části sám vybudoval. V suterénu, kde zemřel, byla jedna stěna plná cedrových polic přecpaných tlustými právnickými knihami. V jejím středu se však nacházela skrytá dvířka. Jedna část polic se dala vyklopit a za nimi byl dokonale ukrytý sejf. Ten byl vytažen zhruba necelý metr ven ze stěny a poté vybrán.

Oplechovaný olověný trezor na čtyřech dvanácticentimetrových kolečkách vyrobila společnost Vulcan Safe Company v městě Kenosha ve Wisconsinu a online prodala soudci Fawcettovi. Podle specifikací měl sejf 116 centimetrů na výšku, 92 na šířku a 102 do hloubky. Poskytoval skladovací objem 0,255 m3, vážil 230 kilogramů a byl prodán za 2 100 dolarů. Řádně uzavřený byl ohni i vodě odolný a údajně stejně odolný i vůči zlodějům. Klávesnice na dvířkách vyžadovala pro jejich otevření šestimístný číselný kód.

Proč soudce, který vydělával 174 000 dolarů ročně, potřeboval na své cennosti takový bezpečný a skrytý trezor, bylo pro FBI záhadou. V okamžiku smrti měl soudce Fawcett na osobním běžném účtu 15 000 dolarů, 60 000 dolarů ve vkladových certifikátech vynášejících méně než jedno procento ročně, 31 000 dolarů v dluhopisovém fondu a 47 000 dolarů ve vzájemném fondu, který takřka desetiletí zaostával za trhem. Využíval rovněž penzijní plán a standardní síť benefitů pro vrcholné federální úředníky. Jeho finanční bilance prakticky bez dluhů byla celkem působivá. Jeho hlavní jistinou však byla jeho práce. Jelikož mu ústava umožňovala sloužit, dokud nezemře, měl plat pobírat až do smrti.

Rodina paní Fawcettové vlastnila hromadu bankovních akcií, ale soudce se k tomu jmění nedokázal ani přiblížit. Po rozchodu se ocitlo ještě dál z jeho dosahu. Shrnuto: soudce na tom byl velice slušně, ale ani zdaleka nebyl bohatý a rozhodně to nebyl typ člověka, který by na ochranu svého pokladu potřeboval skrytý sejf.

Co bylo v sejfu? Nebo přímo řečeno – co ho zabilo? Výslechy rodiny a přátel později ukážou, že neměl žádné nákladné zvyky, nesbíral zlaté mince ani vzácné diamanty nebo cokoli, co by vyžadovalo takovou ochranu. Až na pozoruhodnou sbírku baseballových karet z mládí se nenašla žádná známka, že by soudce projevoval zájem o sbírání čehokoli.

Chata byla zastrčená tak hluboko v horách, že bylo téměř nemožné ji najít. Kolem chaty se táhla veranda a z žádného místa nebylo vidět jedinou osobu, vozidlo, chatu, stavení, chatrč či člun. Naprostá samota. Soudce skladoval v suterénu kajak a kánoi a bylo známo, že tráví hodiny na jezeře, rybaří, přemýšlí a kouří přitom doutníky. Byl to tichý muž, ne osamělý a nesmělý, nýbrž přemýšlivý a vážný.

FBI bylo nepříjemně zřejmé, že se nenajdou žádní svědkové, jelikož na míle daleko se nevyskytovala žádná lidská bytost. Chata byla dokonalým místem, kde někoho zabít a zmizet někam daleko dřív, než bude zločin objeven. Vyšetřovatelé si od první chvíle uvědomovali, že jsou pěkně pozadu. Mělo pro ně však být ještě hůř. Nenašel se jediný otisk prstů, stopa obuvi, žádné vlákno ani zatoulaný vlas či stopa pneumatik, jež by jim něco napověděla. Chata neměla poplašný systém a už vůbec tam nebyly žádné bezpečnostní kamery. Nač taky? Nejbližší policista se nacházel půl hodiny odtud a za předpokladu, že by vůbec to místo dokázal najít, co by asi tak dělal, až by se tam dostal? I lupič s tupým mozkem by už dávno byl pryč.

Po tři dny vyšetřovatelé propátrávali každý centimetr chaty a čtyři okolní akry, ale nenašli nic. Skutečnost, že byl vrah tak opatrný a metodický, nijak náladu týmu nepozvedla. Měli co do činění se skutečným talentem, nadaným zabijákem, který nezanechal žádné stopy. Kde by tak měli začít?

Spravedlnost ve Washingtonu už vyvíjela tlak. Ředitel FBI dával dohromady pracovní skupinu, jakousi zvláštní operační jednotku, která měla provést výsadek v Roanoke a zločin vyřešit.

Jak se dalo čekat, brutální vražda cizoložného soudce a jeho mladé přítelkyně byla nádherným dárkem pro média a bulvár. Při pohřbu Naomi Claryové tři dny po nálezu jejího těla použila policie v Roanoke barikády, aby udržela reportéry a zvědavce mimo hřbitov. Následující den při vzpomínkovém obřadu na soudce Fawcetta, který se konal v přecpaném episkopálním kostele, se nad budovou vznášela helikoptéra a přehlušovala hudbu. Policejní šéf, soudcův dávný přítel, byl nucen poslat vlastní vrtulník, aby ten druhý zahnal. Paní Fawcettová neochvějně seděla v první řadě mezi svými dětmi a vnoučaty a odmítala uronit jedinou slzu či nahlédnout do rakve. O soudci bylo proneseno nemálo laskavých slov, ale někteří lidé, zvláště muži, uvažovali: Jak mohl tak starý chlap sbalit tak mladou milenku?

Když byly obě oběti pohřbeny, pozornost se rychle vrátila k vyšetřování. FBI se nehodlala na veřejnosti slovem vyjádřit především proto, že neměla co sdělit. Týden po nálezu těl byla jediným výsledkem vyšetřování balistická zpráva. Čtyři kulky s dutými špičkami, vystřelené z ruční zbraně kalibru .38, jedné z milionu v ulicích a nyní patrně již ležící na dně velkého jezera někde v horách Západní Virginie.

FBI analyzovala různé možné motivy. V roce 1979 byl zastřelen soudce John Wood před svým domem v San Antoniu. Jeho vrahem byl nájemný zabiják, zaplacený mocným drogovým dealerem, kterého měl odsoudit soudce Wood, jenž nenáviděl obchod s narkotiky a ty, kdo pro něj pracují. Při přezdívce Maximum John byl motiv zcela zřejmý. V Roanoke prozkoumaly týmy FBI všechny případy, kriminální i civilní, jež měl soudce Fawcett na soupisu, a vytvořily krátký seznam možných podezřelých, z nichž doslova každý byl zapletený do obchodu s narkotiky.

V roce 1988 byl zastřelen soudce Richard Daronco. Zavraždili ho ve chvíli, kdy pracoval na dvoře svého domu v Pelhamu ve státě New York. Vrahem byl rozzuřený otec ženy, která právě prohrála svůj případ v soudcově soudní síni. Otec zastřelil soudce a pak spáchal sebevraždu. Tým FBI důkladně pročesal složky soudce Fawcetta a vyslechl jeho úředníky. V rutině federálního dvora se vždycky vyskytne pár přešlapů a nehorázných požadavků. Seznam pomalu narůstal, byla v něm jména, ale ne skuteční podezřelí.

V roce 1989 byl soudce Robert Smith zabit ve svém domě v Mountain Brook v Alabamě, když otevřel balíček obsahující bombu. Vrah byl dopaden a nakonec poslán do cely smrti, ale jeho motiv se nepodařilo objasnit. Žalobci spekulovali, že ho rozzlobil nedávný soudcův rozsudek. FBI vyslechla v Roanoke stovky právníků, jejichž případy v současné či nedávné době figurovaly před soudcem Fawcettem. Každý právník má mezi svými klienty někoho, kdo je buď natolik blázen anebo malicherný, aby usiloval o pomstu. Několik takových prošlo i soudní síní soudce Fawcetta. Byli nalezeni, vyslechnuti a vyloučeni.

V lednu 2011, měsíc před Fawcettovou vraždou, byl poblíž Tucsonu zastřelen soudce John Roll při hromadném útoku, při němž byla zraněna kongresmanka Gabrielle Giffordsová. Soudce Roll se vyskytl ve špatnou chvíli na nesprávném místě, sám nebyl terčem. Jeho smrt FBI v Roanoke nijak nepomohla.

S každým uplynulým dnem stopa vychládala. Bez svědků, bez pořádných důkazů z místa činu, kde se vrah nedopustil žádné chyby, a jen s hrstkou bezcenných tipů a velmi malým počtem podezřelých ze soudcových spisů končilo vyšetřování po každém kroku ve slepé uličce.

Velké oznámení o odměně sto tisíc dolarů jen nepatrně zvýšilo aktivitu na horkých linkách FBI.

4

Jelikož Frostburg je tábor s minimální ostrahou, máme více kontaktu s vnějším světem, než je u vězňů běžné.

Naše pošta může být kdykoli otevřena a přečtena, ale stává se to vzácně. Máme omezený přístup k e-mailu, ovšem žádný internet. Je tady tucet telefonů a spousta pravidel, která řídí jejich užívání, ale obvykle si na účet volaného můžeme zavolat, kdy chceme. Mobilní telefony jsou striktně zakázané. Máme povoleno pořídit si předplatné na tucet časopisů ze schváleného seznamu. Každé ráno spolehlivě přichází několik novinových titulů a jsou kdykoli dostupné v rohu jídelny, která je známá jako kavárna.

Právě tam jsem jednoho rána uviděl titulek ve Washington Post: FEDERÁLNÍ SOUDCE ZAVRAŽDĚN NEDALEKO ROANOKE.

Nedokázal jsem potlačit úsměv. Přišla má chvíle. Poslední tři roky jsem byl Raymondem Fawcettem posedlý. Nikdy jsem se s ním nesetkal, nikdy jsem nevstoupil do jeho soudní síně, nikdy jsem nepodal žádnou žalobu v jeho okrsku, tedy v Jižním distriktu Virginie. Doslova celá má praxe se odehrávala u státního soudu. Jen vzácně jsem zabloudil do federální arény, a když už se to stalo, došlo k tomu vždy v Severním distriktu Virginie, jenž pokrývá všechno severně od Richmondu. Jižní distrikt zahrnuje Roanoke, Lynchburg a rozsáhlou aglomeraci Virginia Beach-Norfolk. Před Fawcettovým skonem bylo v Jižním distriktu dvanáct federálních soudců a v Severním třináct.

Tady ve Frostburgu jsem se setkal s několika vězni, které Fawcett odsoudil, a aniž bych se jevil přespříliš zvědavým, vyzpovídal jsem je o něm. Předstíral jsem, že soudce znám a že jsem v jeho soudní síni obhajoval nějaké případy. Vězni bez výjimky toho člověka proklínali a trpěli pocitem, že jejich tresty přehnal. Vypadalo to, že si obzvlášť užíval kázání bílým límečkům, když vynášel rozsudek a posílal je do díry. Líčení, na němž se vynášel rozsudek, zpravidla přitahovalo velké zástupy lidí od tisku a Fawcett měl obrovské ego.

Vysokou školu navštěvoval v Duke, právnická studia dokončil na Columbii a poté několik let pracoval v jedné firmě na Wall Street. Jeho žena a její peníze pocházely z Roanoke. Tam se tedy jako čerstvý třicátník s manželkou usadil. Začal pracovat v největší advokátní firmě ve městě a rychle se vydrápal až na vrchol. Jeho tchán byl dlouholetým mecenášem demokratických politiků a v roce 1993 prezident Clinton jmenoval Fawcetta doživotně federálním soudcem oblastního soudu Jižního distriktu Virginie. Ve světě americké justice přináší takové jmenování ohromnou prestiž, ne však moc peněz. Jeho nový plat byl v té době 125 000 dolarů ročně, což představovalo pokles zhruba 300 000 dolarů oproti tomu, co vydělával jako tvrdě pracující společník úspěšné advokátní firmy. V osmačtyřiceti se stal jedním z nejmladších federálních soudců v zemi a s pěti dětmi se ocitl ve značné finanční tísni. Jeho tchán mu brzy začal finančně přispívat a tlak se tak snížil.

V dlouhém rozhovoru pro jedno z těch právnických periodik, která čte jen málo lidí, kdysi popsal svá první léta na soudcovském stolci. Našel jsem ten článek náhodou ve vězeňské knihovně v hromádce časopisů na vyhození. Není moc knih a časopisů, které by unikly mým zvědavým očím. Často čtu pět až šest hodin denně. Počítače jsou tu stolní a už hodně let zastaralé a vzhledem k poptávce dostávají zabrat. Jelikož jsem však knihovník a počítače spadají pod mou kontrolu, mám k nim pohodlný přístup. Máme tu předplacené dvě digitální právnické stránky a já jsem si zvykl číst každý názor, který zesnulý Ctihodný Raymond Fawcett zveřejnil.

Na přelomu století kolem roku 2000 se mu něco přihodilo. Během prvních sedmi let na soudcovském stolci projevoval levicové sklony a byl ochráncem práv jednotlivců, měl soucit s chudými a znevýhodněnými, rychle trestal všechny, kdo porušují zákon, byl skeptický vůči velkému byznysu a zdálo se, že ostrým škrtem pera nedočkavě plísní vzpurné strany sporu. Během jednoho roku se však cosi změnilo. Jeho rozsudky byly kratší, ne tak dobře odůvodněné, občas dokonce zlé a rozhodně směřoval doprava.

V roce 2000 ho prezident Clinton jmenoval soudcem na uvolněné místo u Odvolacího soudu čtvrtého obvodu v Richmondu. Takový krok je pro talentovaného oblastního soudce, případně pro soudce se správnými konexemi, logickým povýšením. Ve čtvrtém obvodu se stal jedním z patnácti soudců, kteří posuzovali výhradně případy odvolání. Jen o příčku výš je Nejvyšší soud Spojených států a není jasné, zda o něj Fawcett stál. Většina federálních soudců ovšem v nějakou chvíli svého života takovou ambici má. Jenže Bill Clinton opustil úřad zahalen poněkud chmurným mrakem. Jeho nominace se zadrhly v Senátu, a když byl zvolen George W. Bush, Fawcettova budoucnost zůstala v Roanoke.

Bylo mu padesát pět. Jeho děti už byly dospělé nebo na odchodu z domova. Možná podlehl jakési krizi středního věku. Možná bylo jeho manželství v troskách. Jeho tchán zemřel a v poslední vůli ho opominul. Jeho dřívější společníci bohatli, zatímco on se dřel, když se to tak řekne, za dělnickou mzdu. Ať už bylo důvodem cokoli, soudce Fawcett se v soudní síni stal jiným člověkem. V kriminálních případech začaly být jeho rozsudky nevyzpytatelné a daleko méně milosrdné. V občanských sporech projevoval daleko méně sympatií k malým a opakovaně se stavěl na stranu zájmů mocných. Soudci se často mění, jak dozrávají, ale jen málo se jich změní tak z gruntu jako Raymond Fawcett.

Největší případ jeho kariéry představovala válka o těžbu uranu, která začala v roce 2003. To jsem ještě byl právník a znal jsem tu záležitost a základní podrobnosti. Nebylo před tím úniku – ten příběh se objevoval v novinách každý den.

Bohatá žíla uranové rudy probíhá přes centrální a jižní Virginii. Jelikož těžba uranu představuje pro životní prostředí noční můru, stát vydal zákon, který ji zakazoval. Majitelé pozemků, nájemci a těžební společnosti ovládající ložiska už dávno chtěli začít s těžbou a s cílem odvolání zákazu vynaložili miliony na lobbování u zákonodárců. Jenže Valné shromáždění Virginie odolalo. V roce 2003 podala kanadská společnost Armanna Mines žalobu v Jižním distriktu Virginie a napadla zákaz jako neústavní. Šlo o frontální útok, jenž nevylučoval žádné chvaty, byl dobře financovaný a vedly ho nejdražší právnické talenty, jaké se dají za peníze koupit.

Jak jsme se brzy dozvěděli, Armanna Mines je konsorcium těžebních společností ze Spojených států, Austrálie a Ruska, stejně jako z Kanady. Odhad potenciální hodnoty ložisek jen ve Virginii se nacházel mezi 15 a 20 biliony dolarů.

V rámci náhodného přidělování kauz, platného v té době, byl případ svěřen soudci McKayovi z Lynchburgu, jemuž bylo osmdesát čtyři let a trpěl demencí. Ze zdravotních důvodů se případu vzdal. Další na řadě byl Raymond Fawcett, který neměl žádný přijatelný důvod, aby se z toho vyvlékl. Žalovanou stranou bylo Společenství Virginie, ale brzy k němu přibyli další. Velká i menší města a okresy ležící nad ložisky, stejně jako několik málo majitelů pozemků, kteří nestáli o zkázu. Žaloba se změnila v obrovský všepohlcující zmatek sporů s více než stovkou zapojených právníků. Soudce Fawcett odmítl původní návrhy na zastavení procesu a nařídil rozsáhlé zjišťování. Brzy této žalobě věnoval devadesát procent svého času. V roce 2004 vstoupila do mého života FBI a já o těžební případ ztratil zájem. Najednou jsem se musel zabývat jinými, naléhavějšími záležitostmi. Můj proces začal v D. C. v říjnu 2005. V té době v přeplněné soudní síni v Roanoke už měsíc probíhal případ Armanna Mines. Tehdy mi na tom, co se stane s uranem, nemohlo záležet míň.

Po třítýdenním líčení jsem byl odsouzen a dostal jsem deset let. Po třítýdenním líčení soudce Fawcett rozhodl ve prospěch Armanna Mines. Mezi oběma procesy neexistovalo ani nejmenší spojení. To jsem si aspoň myslel, když jsem odcházel do věznice.

Přesto jsem brzy potkal muže, který nakonec soudce Fawcetta zabil. Znám vrahovu totožnost a znám i jeho motiv.

Pro FBI je motiv záhadnou otázkou. Během týdnů po vraždě se operační skupina zaměřila na spor Armanna Mines a vyslechla tucty lidí spojených s procesem. Vyrojilo se totiž několik radikálních environmentalistických skupin, které se na okraji sporu přiživily. FBI je v té době zblízka monitorovala. Fawcett obdržel výhružky smrtí a během procesu se všude pohyboval s ochrankou. Výhružky byly důkladně prozkoumány a nenašlo se nic věrohodného, bodyguardi přesto zůstali nablízku.

Zastrašování je nepravděpodobný motiv. Fawcett vynesl rozsudek, a ač jeho jméno na environmentalisty působí jako červený hadr, škodu už napáchal. Čtvrtý obvod v roce 2009 jeho rozsudek potvrdil a případ nyní míří k Nejvyššímu soudu Spojených států. Vzhledem k odvolání se uranu zatím nikdo nedotkl.

Motivem může být msta, i když o tom FBI nemluví. Někteří reportéři používají slova „vražda na objednávku“. Krom profesionality zabití to však zřejmě nemají oč opřít.

Vzhledem k místu činu a prázdnému sejfu, jenž byl tak pečlivě ukrytý, se nejpravděpodobnějším motivem zdá být loupež.

Mám plán, na kterém pracuju už léta. Představuje pro mě jedinou cestu ven.

5

Každý tělesně schopný federální vězeň musí mít práci a Ředitelství věznic dohlíží na mzdový sazebník. Poslední dva roky jsem knihovníkem a za svou práci dostávám třicet centů za hodinu. Zhruba polovina těchto peněz spolu s šeky od mého otce podléhá Programu finanční odpovědnosti vězňů. Ředitelství věznic si bere tyto peníze a užívá je na úhradu odškodnění, finančních trestů a náhrady škod. Spolu s desetiletým trestem mi bylo nařízeno zaplatit kolem 120 000 dolarů na různých pokutách. Při třiceti centech za hodinu mi bude trvat zbytek století a ještě kus, než to splatím. Mezi další profese tady kolem patří kuchař, umývač nádobí, utírač stolů, leštič podlahy, instalatér, elektrikář, tesař, úředník, sanitář, pracovník prádelny, malíř, zahradník a učitel. Řekl bych, že mám štěstí. Má práce je jedna z nejlepších a nenutí mě uklízet po jiných. Občas v kurzu historie vyučuju vězně, kteří studují jakýsi ekvivalent střední školy. Za výuku se platí pětatřicet centů za hodinu, ale vyšší mzda mě neláká. Vzhledem k nízkému stupni gramotnosti vězeňské populace považuju tuto činnost za poměrně depresivní. Černí, bílí, hnědí – není v tom žádný rozdíl. Hrozně moc jich sotva dokáže číst a psát a já si kladu otázku, co se to s naším vzdělávacím systémem děje.

Nejsem tady ale proto, abych napravoval vzdělávací, právní, soudní nebo vězeňský systém. Jsem tady, abych přežil každý další den a uchoval si přitom co nejvíc sebeúcty a důstojnosti. Jsme spodina, jsme nikdo, obyčejní kriminálníci oddělení od společnosti, a připomínky tohoto stavu nejsou nikdy daleko. Vězeňský dozorce se nazývá nápravný referent, neboli prostě NR. Nikdy o žádném nemluvte jako o dozorci. Ne, pane. Být NR je daleko víc, je to jakýsi titul. Většinou jde o bývalé policisty nebo zástupce či vojenské týpky, kteří si v těch povoláních nijak zvlášť nevedli a teď pracují ve věznici. Pár je jich dobrých, ale většinou jsou to lúzři, kteří jsou moc hloupí na to, aby si uvědomili, jaké jsou nuly. A kdo jsme my, abychom jim to vykládali? Bez ohledu na svou hloupost jsou nám vysoce nadřazení a rádi nám to připomínají.

NR podléhají rotaci, aby se vyloučilo, že by se příliš sblížili s některým vězněm. Počítám, že se to stává, nicméně jedno ze základních pravidel pro přežití vězně spočívá v tom, že se svému NR co nejvíc vyhýbáte. Jednáte s ním s respektem, děláte všechno, co řekne, nepřiděláváte mu žádné potíže, ale především se mu snažíte vyhnout.

Můj současný NR nepatří k těm lepším. Je to Darrel Marvin, bílý chlápek s mohutným hrudníkem a tlustým břichem, který se snaží naparovat, jenže je na to až moc těžký. Darrel je ignorantský rasista, co mě nemá rád, protože jsem černý a mám dva vysokoškolské tituly, což je o dva víc, než má on. Zuřivá vnitřní bitva se mnou lomcuje pokaždé, když jsem nucený lézt tomu grázlovi do zadku, ale nemám na vybranou. Teď zrovna ho potřebuju.

„Dobré jitro, důstojníku Marvine,“ pronesu s falešným úsměvem, když ho zastavím před jídelnou.

„Co je, Bannistere?“ zabručí.

Podávám mu list papíru, oficiální formulář žádosti. Vezme si ho a předstírá, že čte. Jsem v pokušení mu pomoct s dlouhými slovy, ale radši se kousnu do jazyka. „Potřeboval bych mluvit s ředitelem věznice,“ říkám zdvořile.

„Proč potřebuješ mluvit s ředitelem?“ ptá se a dál se pokouší přelouskat tu celkem jednoduchou žádost.

Má záležitost s ředitelen se NR ani nikoho jiného nijak netýká, ale kdybych to Darrelovi připomínal, jen bych si koledoval o potíže. „Babička umírá a já bych jí rád jel na pohřeb. Je to jen osmdesát kilometrů.“

„Kdy myslíš, že umře?“ ptá se ten chytrák.

„Brzy. Prosím, důstojníku Marvine, roky jsem ji neviděl.“

„Ředitel takový hlouposti neschvaluje, Bannistere. To už bys měl vědět.“

„Já vím, ale ředitel mi dluží laskavost. Před pár měsíci jsem mu poskytl malou právní radu. Prosím, předejte mu to.“

Poskládá papír a nacpe si ho do kapsy. „Dobře, ale je to ztráta času.“

„Děkuju.“

Obě mé babičky zemřely už před lety.

Ve vězení není nic určeno k uspokojení vězně. Schválení či zamítnutí jednoduché žádosti by mělo být otázkou několika hodin, jenže to by bylo moc snadné. Utečou čtyři dny, než mě Darrel informuje, že se zítra, 18. února, mám v deset hodin hlásit v kanceláři ředitele. Další falešný úsměv a říkám: „Děkuju.“ Ředitel věznice je králem téhle malé říše a má tomu příslušné ego člověka, který vládne pomocí ediktů, nebo si myslí, že by měl. Tihle chlápci přicházejí a odcházejí a smysl všech těch přesunů je naprosto nepochopitelný. Ale jak už jsem říkal, nejsem tu, abych reformoval náš vězeňský systém, tak si s tím, co se děje v administrativní budově, nelámu hlavu.

Současným ředitelem je pan Robert Earl Wade, kariérní úředník nápravného systému, a je děsně věcný. Má za sebou čerstvě druhý rozvod a já mu skutečně vysvětlil pár základních věcí ohledně marylandského práva o výživném. Vcházím do jeho kanceláře. Nevstane, nepodá mi ruku ani se neuchýlí k nějaké zdvořilosti, která by snad naznačovala respekt. Jen řekne: „Poklona, Bannistere,“ a mávne k prázdné židli.

„Dobrý den, pane řediteli. Jak se vám daří?“ usadím se na židli.

„Jsem svobodný muž, Bannistere. Číslo dvě je minulostí a už se nikdy neožením.“

„To rád slyším a jsem moc rád, že jsem mohl pomoct.“ Zahřívací kolo je za námi, tak postrčí blok a praví: „Nemůžu vás chlapy nechat jezdit domů na kdejaký pohřeb, Bannistere, to byste měl chápat.“

„Nejde o pohřeb,“ přiznám se. „Nemám žádnou babičku.“

„Co to má sakra znamenat?“

„Sledujete vyšetřování vraždy soudce Fawcetta dole v Roanoke?“ Zamračí se a pohodí hlavou dozadu, jako bych ho urazil. Jsem tu pod falešnou záminkou a kdesi v hloubi nespočetných federálních příruček za to musí být stanoven trest. Jak se snaží zareagovat, potřásá hlavou a opakuje: „Co to má sakra znamenat?“

„Jde o zavraždění federálního soudce. Jsou toho plné noviny.“ Těžko uvěřit, že by mu ta vražda unikla, i když je to klidně možné. To, že já čtu několikery noviny, ještě neznamená, že to dělá každý.

„Toho federálního soudce?“ ptá se.

„Přesně. Našli ho s jeho milenkou v jezerní chatě v jihovýchodní Virginii, oba zastřelené –“

„Ovšem, viděl jsem to. Co to má společného s vámi?“ Je celý vedle, protože jsem mu lhal, a pokouší se vymyslet odpovídající trest. Veliký a mocný muž jako ředitel věznice se nemůže vězněm nechat vodit za nos. Oči Roberta Earla metají blesky, zatímco hloubá, jak reagovat na můj podvod.

Musím se vyjádřit hodně dramaticky, protože Wade se patrně bude smát, až mu na jeho otázku odpovím. Vězni mají až moc volného času na vymýšlení teorií o nevyřešených zločinech nebo na shromažďování tajemství, která by mohli vyměnit za náhlé odpuštění zbytku trestu. Zkrátka vězni neustále vymýšlejí způsoby, jak se dostat ven. Jsem přesvědčený, že Robert Earl už je všechny zažil a slyšel.

„Vím, kdo soudce zabil,“ říkám co nejvážněji.

K mé úlevě se ani neusměje. Houpe se na židli, potahuje se za bradu a začíná přikyvovat. „A jak jste k té informaci přišel?“

„Setkal jsem se s vrahem.“

„Tady vevnitř, nebo venku?“

„To nemůžu říct, pane řediteli. Ale nedělám si z vás blázny. Podle toho, co čtu v tisku, vyšetřování FBI nikam nevede. A taky nepovede.“

Můj disciplinární záznam je bez poskvrny. Nikdy jsem vůči žádnému vězeňskému představiteli nepoužil nevhodná slova. Nikdy jsem si nestěžoval. V mé cele není nic propašovaného, dokonce ani extra balíček cukru z jídelny. Nesázím ani si nepůjčuju peníze. Pomohl jsem tuctu spoluvězňů, a navíc i řediteli věznice s jejich právními problémy. Knihovnu udržuju v dokonalém pořádku. Takže na vězně se těším důvěryhodnosti. Ředitel se opřený o lokty nakloní dopředu a odhalí své žluté zuby. Pod neustále vlhkýma očima má černé kruhy. Jsou to oči pijáka. „Takže budu hádat, Bannistere. Rád byste se o tu informaci podělil s FBI, uzavřel dohodu a dostal se z vězení. Je to tak?“

„Přesně tak, pane. To je můj plán.“

Konečně se zasměje. Je to dlouhé, pronikavé uchechtnutí, které by samo o sobě mohlo být zdrojem velké legrace. Když splaskne, zeptá se: „Kolik vám zbývá?“

„Pět let.“

„To je teda pořádná dohoda, co? Prostě jim dáte jméno a odkráčíte odtud o pět let dřív?“

„Tak jednoduché to není.“

„Co po mně chcete, abych udělal, Bannistere?“ zavrčí. Smích je dávno ten tam. „Abych zavolal FBI a řekl jim, že tu mám chlápka, co zná jméno vraha a chce udělat dohodu? Nejspíš mají denně stovky takových hovorů, hlavně od raplů, co čuchají možnost peněžité odměny. Proč bych měl riskovat svoji pověst a hrát takovou hru?“

„Protože znám pravdu a vy víte, že nejsem rapl ani lhář.“

„Proč jim prostě nenapíšete dopis a nevynecháte mě z toho?“

„Udělám to, pokud si to přejete. Ale stejně se vás to bude v jisté chvíli týkat, protože přísahám, že FBI přesvědčím. Uděláme dohodu a já vám řeknu nashle. Budete to muset vyřídit.“ Opře se dozadu na židli, jako by ho zdolával tlak jeho úřadu. Prstem si poklepe na nos. „Víte, Bannistere, k dnešnímu dni mám tady ve Frostburgu 602 mužů a vy jste poslední, u koho bych čekal, že se přihrne do mé kanceláře s tak praštěným nápadem. Vážně poslední.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podfuk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.