© Petra Varaďová, Marie Maderová, 2021

Ilustrace © Anna Derfler, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-7565-582-0

Sedím v peřinách a ukusuju tvarohovou buchtu. Drobky vzpomínek na malebné minulé a vysněné budoucí se kupí na vyšívaném polštářku. Míchám pampeliškový čaj a olizuju lžičku od medu.

Broukám si tu mou oblíbenou…

V uších mi přitom zní všechny naše dialekty, které se spolu drží za ruce a tančí pod svátečně nastrojenou májkou: Hlavy ozdobené věnečky, kloboučky, stužkami a peříčky točící se v divokém kruhu připomínají barevný kolotoč z dětství.

Kolotoč krojů, písniček, zvyků a pochoutek.

Jsou to takové drobečky radosti, které posíláme dál. Tak honem do pelíšků. A drobte!

Proč se (ne)vracet

Máme v současném životním prostoru možnost prožít klid, pohodu, spokojenost, rovnováhu? Existují vůbec? Nebo jsou to jen slova a pocity, které se marně snažíme najít v době, jež ztratila kontakt s přírodními zákony? Toto odcizení nám „darovala“ technická revoluce zrychlením všeho, včetně našich životů. Rok se již neskládá ze 4 ročních období, jejichž zákonitosti dávaly barvu životu, který se točil se sluncem, za světlem. Náš novodobý rok má 48 pracovních týdnů a něco kolem 30 dnů nazývaných dovolená. Tu ti někdo velkoryse daruje pro období, které ti určí velký ON. A tak se pomalu přestáváme dotýkat země, půdy, naše kořeny jsou mělké, trčí z hlíny, kterou přehlížíme a nevidíme skrze hromady „musíš“, „peníze“, „zbytečnosti“.

Přitom bychom měli být zakořeněni co nejhlouběji. Být ukotveni. Vždyť jsme jako stromy – rosteme zvědavostí, sílíme láskou, plodíme radost. Jen silné kořeny ochrání strom před nevyrovnaným povětřím, jen dřevo z kvalitních stromů zpívá.

Vždycky se musí najít čas na to opečovat jak mladý, tak i starý stromek. Zalít, pohnojit, ostříhat suché či zbytečné větvičky, zbavit škůdců, podepřít kolíkem. Vychovávat, šlechtit… Čím dřív se o strom, o sebe, začneme zajímat, tím budeme ohebnější, elastičtější, okysličenější. „Ohýbaj mňa, mamko, dokud som já Janko, až já budu Jano, neohneš mňa, mamo.“

Je potřeba zpomalit, zabrzdit, trochu couvat a vracet se. Hledat a nacházet vyrovnanost v tom, co bylo bohatstvím našich předků, co pentlilo jejich život, co dávalo zapomenout na starosti. Malé i velké rituály, které stály za pocity hojnosti, sounáležitosti, bezpečí.

Vždyť sami víte nejlépe, na co se těšíte, když jdete domů z práce, co vás motivuje k pocitu uspokojení. Jsou to většinou ty drobné rituály, odpolední kávička s nohama nahoře, dvoječka vína s kamarádkami v kavárně, pravidelné procházky se zvířecími miláčky. Pro mě je třeba nemyslitelné jít spát bez toho, že bych si nepřečetla byť jen jednu stránku knihy. V posteli. I sebevíc unavená, napůl spící a podstupující riziko zranění v obličeji rohem padající knížky, musím ji vzít do ruky.

Takových rituálů si vytvořte víc. Prohlubujte je, násobte, zapojte do nich své blízké, známé, předávejte je dál. Mohou jimi být i tradice a zvyky našich předků. Nemusíme se hned převlékat do krojů a juchat, stačí si na Barborku strčit do vázy třešňovou větvičku, o masopustu nasmažit mísu koblihů a podělit se o ně se svými sousedy, o žních si uplést věneček na dveře. Nebo si jen o všem vyprávět, povídat si, sdělovat radost. Využijte ohebnosti a bohatosti našeho jazyka a o jeho poklady se dělte s dalšími. Slovem a třeba i písmem. Pište si do šuplíku, zaznamenávejte vzpomínky do deníku, hrajte si se slovy. Potom objevíte ten pravý měšec zlaťáků klidu a pohody.

Setkávejte se s lidmi se společným srdečním rytmem, vytvářejte malá společenství, která mohou přerůst v určitou sociální skupinu. Společnost dobrých lidí může vytvořit zase jen něco dobrého. Pro sebe, pro všechny. Jde to, příkladů je mnoho. Moc se mi líbí třeba městské společné střešní nebo uliční zahrádky, o které pečují společně dospělí s dětmi. Jednodušší je možná vytvoření spolku na vesnici. Téměř v každé najdete dobrovolné hasiče, sportující sokoly, nadšence organizující každoroční hody, masopustní či jiné veselice.

Měli byste ale vědět kdy, kde, co a proč. A k tomu vám může pomoci naše knížka, do níž jsme vyzobaly z našich nepřeberných a mnohdy ve světě nepřekonatelných tradic, zvyků a dovedností to, co nás dvě kdysi oslovilo a stále motivuje k hlubšímu zapouštění našich kotev.

Pár drobečků jsme nasypaly i těm, kteří rádi tvoří, pečou, vaří, a to formou receptů, návodů a jednoho dárečku. Zavzpomínaly jsme na naše dětské hry a objevily několik, na které jsme i my samy už skoro zapomněly… Návod na jednu z nich, školku s míčem, jsme oprášily a zařadily do knihy. Chtěly jsme se s vámi podělit i o setkání, byť virtuální, s lidmi, které můžeme nazvat díky jejich přístupu k životu nebo vytváření něčeho „ohleduplného“, krásného, navazujícího na naše tradice a dovednosti, renesančními. Objevit je pro sebe můžete i vy v rozhovorech s nimi.

A naše přání? Chytnout se s vámi se všemi za ruce a zatancovat si českou a moravskou besedu, uspořádat celonárodní soutěž v pletení čepic, vydat knihu receptů pro dlouhý život, opít se radostí z přítomnosti. „Žít blaženě a žít ve shodě s přirozeností, to je totéž,“ řekl jeden moudrý muž a my se k němu přidáváme.

Marie Maderová & Petra Varaďová

Marie a Petra, Petra a Marie. Nezní to až biblicky? Kdepak, jsme dvě „hříšnice“, které milují život v té nejčistší, nejjednodušší podobě, žijí ve vlnách absolutní radosti a temného nihilismu. Prostě normální ženské.

Jedna žije folklor a jsou jí vlastní všechny rozumné modernosti, druhá má právo, vzhledem ke svému datu narození, zapisovat své vzpomínky.

Naše tolerantnost se opírá o trvalou zvědavost, přijímání nového, obdivování dovedností v oblasti všech umění a životního přístupu. Chráníme si svou svobodu a rozhodnutí žít podle našich měřítek, ne podle všeobecného názoru na život ženy a jejích povinností hospodyňky, manželky, matky, zaměstnankyně… Nepoučujeme, nedáváme rady, nenutíme. A to ani v této knize, která je odrazem části našich duší. Své potřeby a přání nerealizujeme na úkor ostatních, spíš nasloucháme, ale také vyhodnocujeme. Naše názory barví minulost, přistupujeme s rozumem k budoucnosti, ale žijeme přítomností. Nečekáme na „až někdy…“.

Co máme ještě společného? Pocházíme z jednoho kraje a z jednoho hnízda, z oblasti, kde vymizel folklor i zvyky odchodem dlouhodobých obyvatel tohoto území, a na „podkolenkovou“ tradici nebylo možné navázat. Asi právě proto obdivujeme tu zakořeněnost lidí v jiných částech naší vlasti.

Dovedeme se chechtat, rozloží nás byť jen slovo, výraz, věta a potom si v slzách píšeme, jak „umíráme“ smíchy. Bláznivky…

Taky máme stejný přístup ke čtení knih, těch nebeletristických: Nejdříve knihu ovoníme, je to pro nás jeden z nejvíce sexy parfémů, otáčíme ji a prohlížíme ze všech stran, pohladíme obálku, aby si na své přišly i prsty. A začínáme listovat. Nejdříve zhluboka dýcháme vzrušením u ilustrací, fotografií, grafického ztvárnění celé knihy. Hledáme stránky s přímou řečí, abychom se osobně seznámily s lidmi, kteří do knihy vstoupili se svým názorem, příběhem, zkušeností. Pátráme v obsahu a vybíráme kapitoly se zajímavými názvy, které si hned nato pročteme. Tento proces opakujeme tak dlouho, dokud si celou knihu v klidu, pěkně popořadě, nepřečteme. Zkuste to také tak s touto naší knížkou.

Kniha je pro nás fenomén. Čtení, nejen knih, je součástí našeho denního menu. Už od dětství. Například já jsem doma často slýchala, když jsem chodila od ničeho k ničemu: „Nudíš se? Vezmi si knížku a čti si.“ Za mého mládí byl totiž absolutní nedostatek mývalů. Ale knížek, těch bylo vždycky dost.

Přes neutuchající obdiv ke krásnému minulému i současnému si vždy umíme „ulevit“ a zlehčit tím jakékoliv téma, které se začne propadat do hlubin černobílé vážnosti. A tak je to i s touto knihou.

Historický vývoj venkova

Folklor, tradice, zvyky jsou spojeny především s venkovem. Vývoj venkova neodmyslitelně souvisí i s vývojem krajiny. Obecně lze tedy venkov definovat jako souvisle vymezený prostor zahrnující jak krajinu, tak i venkovská sídla.

V našem textu se často zmiňujeme o časovém vymezení některých zásadních skutečností, které ovlivnily rozvoj venkova, proto si shrňme, jak se náš venkov a jeho krajina vyvíjely až k tomu, že si selský stav vydobyl ve společnosti významné postavení vedoucí ke vzniku vlastní politické strany. I když k tomu vedla dlouhá cesta staletími.

Mladší doba kamenná

Už v této době můžeme mluvit o člověku-zemědělci, protože pěstoval plodiny vědomě a sběr lesních plodů a lov zvěře se v jeho činnosti staly sekundárními. Zasloužil se i o domestikaci zvířat, se kterou souviselo i zmenšování plochy lesů a zvětšování pastvy pro dobytek. Rozšiřovala se i plocha polí obdělávaná zahrocenou tyčí nebo motykou, což umožňovalo obhospodařit plochu okolo 20–50 hektarů.

Lidé si své osady o cca 50 lidech budovali v blízkosti vodních toků. Jejich bezpečnost zajištoval plot, příkop nebo palisádová hradba. Na jednom místě zůstávali lidé 10–20 let, pak se přesouvali na úrodnější půdu.

Pozdní doba kamenná

Osady se měnily na malé vesnice, v nichž hospodařícím zemědělcům značně usnadnil život objev primitivní orby, ke které se používalo rádlo, nejprve tažené lidmi, posléze zvířaty. Další významnou změnou vedoucí ke zvýšení úrodnosti polí a tím i ke stabilizaci osad a vesnic bylo to, že se půda ponechávala na několik let ladem jako travnatý příhon, na kterém se pásl dobytek.

Doba bronzová

V pozdní době bronzové se začínala formovat dnešní krajina. Nové bronzové nástroje ulehčovaly práci na poli, do pluhu se zapřahala zvířata, prováděla se hlubší orba. Díky tomu všemu zvládli zemědělci obhospodařit větší území.

V této době také vyvrcholila prehistorická kolonizace a pravěké osídlení dosáhlo svého vrcholu.

Doba železná

Vznikaly nové železné nástroje pro každodenní potřebu. Sekery, nože či kosy se staly běžným hospodářským vybavením. Rozvíjela se i řemesla jako kovářství, hutnictví, kovolijectví. Dřevěný pluh nahradila železná radlice. Zemědělské pozemky se rozlišovaly na pole a ostatní krajinu, zahušťovala se cestní síť.

V této době byly Čechy osídleny keltskými kmeny, které byly později vytlačeny germánskými.

Za účelem výběru daní docházelo k prvnímu zaměření půdy na pravidelné dílce. Již v roce 1022 kníže Oldřich z rodu Přemyslovců zavedl vybírání daně z lánu.

Raný středověk

S příchodem slovanských kmenů započaly větší úpravy a změny krajiny, především se dokončilo velkoplošné odlesnění nížin. První formy slovanského osídlení jsou popisovány jako roztroušené rodové dvorce, ze kterých se postupně vytvářely rodové vsi. Hranice vesnic, polí či pastvin byly přirozené a tvořily je vodní toky, terénní srázy či okraje lesa. Pokud to terén dovoloval, každá rodina měla své pozemky v pruhu za domem.

Slované praktikovali trojpolní hospodářství charakterizované tím, že se na jedné roli sázel po zorání jeden rok ozim (pšenice a žito), v druhém roce jařina (oves a ječmen) a třetím rokem odpočívala půda úhorem. Nezbytným předpokladem byla pro vesnice pitná voda, kterou Slované získávali z kopaných studní.

Vrcholný středověk

V této době se také zvětšuje obdělávaná plocha zemědělské půdy a lesů ubývá natolik, že se v některých oblastech stala zemědělská půda převažující kulturou. Krajina těsně před středověkou změnou měla stále převahu lesa, ovšem stavební činnosti 13. a 14. století toto zcela proměnily. Byly zakládány nové vesnice, města, hrady a kláštery, a to v původních řídce osídlených územích nebo na zcela nových dosud zalesněných místech.

Hlavním druhem hospodářství ve středověku byl opět trojhonný systém s úhorem. V okolí měst byly zakládány první vinice. Venkované chovali např. ovce, prasata, skot a drůbež. Některý dobytek byl využíván jako tažná síla.

Novověk

Venkovské obyvatelstvo představovalo nejpočetnější součást společnosti, jeho podíl na celkovém počtu obyvatelstva dosahoval až 90 procent. Jeho růst zastavila až třicetiletá válka. Paradoxně se uvolnily grunty, které byly postupně znovu obsazovány. Došlo opět k nárůstu obyvatel, vznikaly početné rodiny. Vyvstal tak velký problém. Selské grunty se po staletí dědily z otce na nejstaršího syna a pro zbývající děti-syny nezbýval dostatek prostředků. Vedlo to k tomu, že přibývající obyvatelstvo muselo hledat obživu jako podruzi, nebo jako držitelé nepatrné výměry půdy ve formě např. domků na obci (domkaři). Domky sloužily jako útočiště pro děti sedláků a chalupníků, které otcovskou usedlost nedědily. Řešením byla i kolonizace horských oblastí, kde se původní sedláci živili hlavně nezemědělskou výrobou (textilní produkce, sklářství či hutnictví apod.). Početně tedy vzrostly vrstvy obyvatelstva s menší nadějí na zajištěnou existenci.

Tradiční zemědělskou rodinu tvořil hospodář se svou ženou a dětmi, tzv. usedlí hospodáři. Dále na venkově žily neusedlé osoby z řad podruhů a čeledi, okrajové vrstvy společnosti (např. cikáni, matky s nemanželskými dětmi, tuláci, vysloužilí a zběhlí vojáci), židovské obyvatelstvo.

Velkou změnu přinesla na venkov možnost volného stěhování povolená roku 1781. Do té doby bylo panství uzavřeným celkem, z něhož se poddaný mohl vystěhovat jen tehdy, pokud dostal od vrchnosti na zvláštní žádost propouštěcí neboli zhostní list. Ale k tomu docházelo zřídka. Většina poddaných tak zůstávala na panstvích i několik generací. Omezená možnost migrace venkovského obyvatelstva ale přispěla k odlišnosti zvyků, tradic, krojů, architektury na jednotlivých panstvích a umožnila jejich udržování, prohlubování. Tím vznikaly krajové odlišnosti, které se někde uchovaly dodnes.

Politické a hospodářské změny po roce 1848 zasáhly i venkov. Svoboda selského stavu byla posílena zrušením roboty, ale s nástupem průmyslové revoluce ztratil venkov svoji dominantní zemědělskou funkci. Postupná industrializace přinesla zvýšení produktivity v zemědělské výrobě. Rychlý růst obyvatelstva umožnila zvyšující se životní úroveň a zlepšující se zdravotní a hygienické podmínky. Na venkově tak přibývaly pracovní síly, které nemohly najít uplatnění v zemědělství a v příbuzných oborech, a proto docházelo k odlivu venkovského obyvatelstva do měst, která naopak potřebovala velké množství pracovních sil pro rozvíjející se průmyslovou výrobu. Tato situace trvala u nás až do počátku 2. světové války.

V této době roste společenská aktivita, na venkově vznikají různé spolky – Sokol, Beseda, osvětové spolky, jsou zakládány první sdružení dobrovolných hasičů a podporují se další iniciativy. Je to období aktivní spolkové činnosti a velkého množství společenských akcí a událostí.

Práce na statku ale bývala především obrovská dřina, od slunka do slunka, ale na svém. Osvícený sedlák hospodařil pomocí moderních technologií, podporoval rozvoj družstevnictví a bohatý spolkový život. Věděl, co znamená příroda a počasí pro zemědělskou práci, pro její klidný průběh a zdárný výsledek. Zájmy selského stavu hájila agrární strana, která se již za Rakousko-Uherska vypracovala do popředí české politiky. Známá je náklonnost prvního československého prezidenta Tomáše Garrigue Masaryka k selskému stavu, k „selskému rozumu“. Mezi jeho nejoblíbenější písně prý patřila lidová Ach, synku, synku:

Ach, synku, synku doma-li jsi?

Tatíček se ptal, oral-li jsi?

Oral jsem, oral, ale málo,

kolečko se mi polámalo.

Když se ti zlámalo, dej ho spravit.

Nauč se, synečku, hospodařit.

Nuda nebude po celý rok

Panenko skákavá, co je zase toto?

Lidový rok, naplněný výročními obyčeji, přechodovými a rodinnými rituály, je základním kamenem pro představu o životě našich předků, tedy o jejich práci, odpočinku, tradicích, zvycích a víře. Lidové náboženství bylo nedílnou součástí života venkovského člověka, prochází všemi jeho činnostmi, a proto jím začíná i naše povídání o zvykoslovném roku.

Víra a některé náboženské projevy jsou k vidění i dnes. Najdeme je právě v přetrvávajících tradicích, svátcích, rituálech a řadě dalších zvyků. Třeba stále bezděčně používáme citoslovce jako panebože, no potěš pánbůh, kristepane apod., abychom vyjádřili své pocity překvapení, radosti, bolesti, smutku. Můžeme zaslechnout i zvolání panenko skákavá!, které většinou provází nějaký údiv. Už jako dítě jsem měla s tímto slovním spojení spjaté různé představy, třeba jak Panenka Maria skáče přes švihadlo. No, děcko s divokou představivostí… A jaká je pravda? Těmito slovy se obracíme k Panně Marii Pomocné, zvěčněné na „zázračném“ obraze umístěném v kostele ve Skocích u Žlutic na Karlovarsku. K tomuto poutnímu místu se věřící začali sjíždět už v 18. století, ale po válce se na kostel v sudetské osadě zapomnělo. Dnes místo znovu rozkvétá.

Lidové náboženství v sobě udržuje velmi staré, mnohdy i předkřesťanské náboženské představy. Mezi nejčastější náboženské prostředky patřilo v naší historii polidšťování a přenášení lidských vlastností na určité přírodní úkazy, čímž mělo dojít k jejich pozitivnímu ovlivnění a zároveň to mělo odehnat přírodní katastrofy. Protože na tom, jaké bude počasí, závisela nejen úroda, ale často veškeré živobytí venkovského člověka.

Tak víme například o bohu Perunovi, který byl představitelem hromů a blesků, nebo o vodnících symbolizujících sílu vody. Staré jsou také představy rusalek, lesních žen, různých duchů polí i lidové názory, které nazíraly na stromy jako na živé bytosti. Podobné představy se objevily i v životě rodiny, kde se staly součástí životního koloběhu. Známé jsou postavy sudiček, zpravidla tří starých žen s nadpřirozenou mocí určovat budoucí osud narozeného člověka. Dalším ztvárněním byla smrt. Tu znázorňovala opět stará žena, jejímž úkolem bylo ukončit život člověka. Se smrtí se pojily nejrůznější obřady, které měly naklonit nebo naopak zapudit nadpozemské síly a zajistit duši mrtvého posmrtný život.

S přijetím křesťanství se lidové náboženství změnilo. Církev s sebou přinesla nové svátky a náboženské praktiky. Mnohdy však využila i domácích kultů a pověr, a tak vznikla směs svátků, slavností a církevních oslav, která je provázena i řadou neoficiálních pověrečných představ a praktik. Co bylo mimo hranice oficiální víry, to církev zavrhovala a mnohdy i pronásledovala.

Venkovský člověk do křesťanského kalendáře doplnil své zkušenosti při postupu polních a domácích prací, které se pojily s přírodou a fantazií. K výročí světců a svátků přidal zvyky, které si osvojil, a celou hierarchii církevního kalendáře tak uspořádal po svém.

Husa v břuchu šlehaná barborkou

Lidové obyčeje se předávají formou tradice, ale zároveň jsou pružné a mění se s dobou.

Podle nejstaršího způsobu se dělí rok na dvě období, na zimu a léto, která jsou ohraničena jarní a podzimní rovnodenností. V jarním období se lidové obyčeje většinou zaměřují na ovlivnění růstu plodin a zimní čas je zase prostoupen rituály na ochranu před nepříznivými silami. Ve výročních obyčejích najdeme prvky odrážející víru v přítomnost zemřelých duší, v různé nadpřirozené síly. Důležitým prvkem výročních obyčejů byla magie, zaříkávání a také přinášení obětí navazující na dávné uctívání přírodních živlů a božstev. Nesmíme zapomenout také na věštby vztahující se k počasí, úrodě a lidským osudům.

Důležitým mezníkem v životě vesnice byl den sv. Martina, 11. listopadu. V tento den se uzavíral hospodářský rok, končily smlouvy služebníkům a vrcholilo hodování a obecní hostiny. Ještě v dřívějších dobách po sv. Martinovi začínal předvánoční půst. Svatomartinská tradice během devatenáctého století, do kterého vstoupila technická revoluce a rozvoj průmyslu, už spíše slábla, ale dosud se určitým způsobem odráží v martinských zábavách či hodech. V tento den také vinaři ochutnávají ve sklepech nové víno, v posledních letech si na Martina lidé pečou svatomartinskou husu s knedlíkem a se zelím, nebo si na ni raději zajdou k profesionálům. Upéct martinskou husu totiž není jen tak.

Přípravy na pečení husy začínají nejlépe den předem, kdy je nutné husičku aklimatizovat, popř. dokonale rozmrazit. Před pečením se nechá pár hodin odpočívat na teplém místě v kuchyni. Tím se předchází teplotnímu šoku, který nesvědčí žádné pečínce. Nejdůležitější je ale čas pečení: husa se musí péct pomalu, při nízké teplotě, obvykle 12–15 hodin. Troubu je nejlépe rozehřát už večer na cca 70–80 °C a vložit do ní pekáč s přikrytou husou. Troubu zbytečně neotvírejte a jděte klidně spát. Naprosto zakázáno je odkrývání poklopu nebo dokonce propichování masa vidličkou či jiným ostrým nástrojem! Nemusíte se bát, že by se maso přes noc spálilo. Právě naopak, během pomalého pečení husa pustí tuk a dusí se ve vlastní šťávě. Hodinu před koncem pečení zvyšte teplotu na 180 °C, odkryjte poklop, polévejte husu výpekem a nechejte zezlátnout. Zelí a knedlík jako příloha jsou samozřejmostí, k jídlu se pije vychlazené pivo nebo již zmíněné první mladé víno.

Následující období adventu se vyznačovalo střídmostí v jídle a pití, zákazem zábav a tanců. V tomto čase probíhala různá věštění a magické rituály na ochranu před škodlivými silami. Kromě Štědrého dne byl nejvhodnějším obdobím pro věštění budoucnosti svátek sv. Ondřeje, 30. listopadu. V tento den dívky hádaly z vyhazování svých šátků: čí šátek vyletěl jako první nebo nejvýš, ta se nejdříve vdala. Když větvička z višně zalévána vodou nabranou do úst vykvetla na Boží narození, znamenalo to také vdavky. Tento zvyk se vázal ke dni sv. Barbory, 4. prosince, který známe dodnes v podobě tzv. barborek. Nezadané dívky a ženy si tento den mají nařezat větvičku třešně, višně, slivoně nebo také zlatého deště a umístit ji do vázy s vodou. Pokud snítka do Vánoc vykvete, bude svatba. Další tradice říká, že se dívka vdá za tolik měsíců, za kolik dní od uříznutí barborka nasadí první květ. Aby bylo kouzlo ještě dokonalejší, můžete uříznout větviček více a pojmenovat je po chlapcích, kteří by se mohli stát vašimi vyvolenými. A pak už jen stačí vyčkat, která větvička vykvete první. Jméno, které ponese, bude jméno vašeho nastávajícího. Při řezání barborek ale buďte opatrní. Po lesích v tomto čase bloudí Barborky – panny oděné v bílém, s vlasy přikrývajícími tvář a s věnečkem na hlavě. Mohly by vás nepěkně vylekat. Někdy tlučou do dveří a oken natrhanými větvičkami. Nejsou však příliš nebezpečné a v některých krajích dokonce přinášejí dárky dětem. Při této příležitosti se zpívají písně o životě a umučení sv. Barbory.

S obdobím adventu se pojí také další zvyky, z nichž některé známe velmi dobře dodnes. Patří k nim obchůzka na sv. Mikuláše. Základními postavami, které přetrvaly z bohatších mikulášských průvodů v devatenáctém století, byly Mikuláš v převleku za biskupa, čert s řetězem v obráceném kožichu, s beranicí a rohy, začerněný uhlem nebo s maskou na obličeji, často s dlouhým červeným jazykem, a anděl se zvonkem a košíkem s dárky, v dlouhých bílých šatech s křídly. Součástí původních bohatších mikulášských obchůzek byly ještě další postavy jako smrt v bílé plachtě s kosou, žid, laufr („běžec“) ověšený zvonky, který běžel před průvodem a práskal bičem, čímž oznamoval příchod Mikuláše, a různé jiné postavy i zvířecí masky jako kůň nebo koza. V některých oblastech přijížděl Mikuláš na koni. Mikuláš zkoušel děti z modliteb, chválil je a dával jim odměnu. Čert byl naopak divoký, chytal děti i větší děvčata a namáčel je do vody nebo svazoval řetězem. Děti měly za oknem přichystané punčochy nebo střevíce, kam jim Mikuláš dával dárky. Dětem se vykládalo, že se za tmy spouští z nebe po zlatých provazech. Nadílka obvykle obsahovala ořechy, sušené švestky, pečivo a zlobivé děti mohly dostat řepu nebo bramboru.

Proč nám Mikuláš nosí dárečky, které se většinou vejdou do sáčku nebo pytlíku, a nenechá to až na Ježíška o blížících se Vánocích? Legenda o sv. Mikuláši, biskupovi žijícím na přelomu druhého a třetího století, praví, že chudý šlechtic prodal své tři krásné dcery do veřejného domu, aby splatily jeho dluhy a vydělaly si na věno. Mikuláš je podle legendy obdaroval tak, že jim hodil v podvečer oknem do pokoje sáčky se zlaťáky, takže mohly přestat s nestoudným životem a v klidu se vdát.

O svátku sv. Lucie, v den, který byl v pohanské době vnímán jako démonický, chodily v podvečer po vesnici maskované ženy v bílých plachtách, se zamoučeným obličejem, velkýma zubama z řepy, na hlavě měly dížku, aby byly vysoké, nebo naopak na zádech vytvořený hrb, aby vzbuzovaly nelibé pocity. Byly to tzv. Lucky, slunovratné bytosti, které tiše, někdy se syčením a vrčením, vcházely do domů. Působily spíše hrozivým dojmem, jejich projevy mlčení a očisty jsou starými prvky vázanými na práci žen. O sv. Lucii se totiž podle dávné tradice nesmí příst, takže Lucky symbolicky klepaly vřetenem nebo vařečkou neposlušným přadlenám po prstech a švihaly je proutkem. Chodily také do domů, kde se dralo peří, peroutkou smetaly prach a rozfoukávaly dračkám peří, čímž naznačovaly i nutný úklid v domě.

Vánice, vánočky, dlouhý noce… Vánoce!

Základem křesťanských Vánoc je biblický příběh o narození Ježíše Krista a oslava této události. V lidovém prostředí navazuje na pohanské slavnosti zimního slunovratu. Kdysi byly Vánoce symbolickým počátkem nového období, které bylo potřeba zahájit v dostatku. Dobrý počátek také znamenal dobrý úspěch po celý rok.

O Štědrém dnu byl nařízen přísný půst a večerní hostina se naopak vyznačovala pestrou skladbou pokrmů. Ke stolu se usedalo s východem první hvězdy na obloze. Štědrovečerní menu obsahovalo krajové variace jídla, ale obecně se nejedlo maso, ale spíš pokrmy z luštěnin, brambor a obilnin. Několik dní před Vánoci se napekl chleba a vánočky z bílé mouky, dále se vařila hrachová nebo čočková polévka, kroupový kuba s houbami a česnekem, pekance s mákem a medem a nabízelo se sušené ovoce.

Až během druhé poloviny devatenáctého století se tradičnějším vánočním pokrmem stával kapr. Tato tradice k nám přišla asi z Vídně. Dříve se připravoval kapr načerno; pekl se v omáčce z dušené cibule, kořenové zeleniny, mandlí, rozinek, povidel a sladkého piva se sušenými švestkami, ořechy a strouhaným perníkem. Takto připravený kapr se podával s vánočkou nebo se šiškami, později s knedlíkem. Bramborový salát se v naší kuchyni objevil nejspíš až v období druhé světové války, pravděpodobně převzat z ruské kuchyně.

Ze sladkého se na Štědrý den jedla vánočka a sladká muzika, což byl, můžeme říct, vánoční kompot z jablek, hrušek i švestek vařících se se skořicí a hřebíčkem. Změklé ovoce se ozdobilo sušenými švestkami, zalilo sladkou šťávou a dalo se vychladit. Někde se přidávaly i mandle, rozinky a perník. Svařené slazené ovoce místy ještě v devatenáctém století suplovalo „cukroví“.

V souvislosti s hojným využíváním luštěnin v české kuchyni v zimním období mě napadla kočičí svatba. Nejedná se o přepracovanou Čapkovu pohádku o pejskovi a kočičce, kdy by kočička opustila pejska a poohlédla se po pořádném kocourovi, ani o genderovou verzi o kočičce a kočičce. Poetický název ukazující na bohatost našeho jazyka a představivost našich předků skrývá jednoduché, ale chutné a zdravé jídlo, které se vaří z nejběžnějších surovin. Kroupy, neloupaný zelený hrách, česnek, cibule, majoránka, kmín, bobkový list, vyškvařené vepřové sádlo a kousek dobře vyuzené slaniny nechyběly v žádné spíži správné hospodyňky. Kočičí svatba se podávala buď samotná, se zelím, nebo při svátečních příležitostech jako příloha třeba k pečenému masu, huse nebo klobáse. Variantou kočičí svatby je pak kočičí tanec, ve kterém je hrách nahrazen čočkou. Stejně ochucená směs krupek a fazolí se pak v některých krajích nazývá šumajstr. Podrobný recept si můžete v klidu najít na internetu nebo v některé ze staročeských kuchařek.

Ale vraťme se ke Štědrému večeru. Velká pozornost byla věnována výzdobě štědrovečerního stolu. Na stůl bylo zvykem dávat od všech plodin něco, aby se i v příštím roce dobře urodily. Pod ubrus se rozprostřely klasy, vysypaly se kupky obilí a teprve na něj se pokládaly mísy s jídlem. Část vánočních pokrmů se oddělila zvlášť do misky pro dobytek. Ochranou proti nemoci a úrazu bylo ostří sekery položené pod stolem. Ubrus, který zdobil štědrovečerní stůl, použil na jaře hospodář při setí jako rozsívku, tedy jakousi loktuši uvázanou kolem pasu do tvaru kapsy, z níž rozhazoval na pole zrna, semena a plody k setí.

Jakmile hospodyně zasedla ke stolu, nesměla vstát, aby jí drůbež dobře seděla na vejcích. Zbytky pokrmů se hodily do ohně, aby neškodil, do vody, aby byla čistá, a k ovocným stromům, aby byly úrodné. Protože lidé věřili, že jsou v tento čas duše mrtvých mezi živými, bylo na Štědrý den například zakázáno zametat nebo se mělo jídlo ponechat na stole, neodnášet ho. Štědrý den byl také naplněn věštěním, které se zaměřovalo na úrodu a počasí. S jedním z příkladů věštění se setkáváme dodnes, je to rozkrojení jablíčka – pokud jsou po rozkrojení jádra neporušená a mají tvar hvězdy, značí to zdraví po celý rok. Jestliže jsou ve tvaru kříže, potom…

Zvyk zdobení vánočních stromků je v českém prostředí v podstatě novodobou záležitostí, která se k nám dostala v období devatenáctého století z Německa. To, že si vánoční stromek v lidovém prostředí rychle získal velkou oblibu, může souviset s podobností s hojně rozšířenými zdobenými lidovými májkami. Stromeček byl chápán jako Ježíškův dárek dětem, jimž byly také určeny sladkosti, které rodiče pověsili na stromek. Další dárky se ukládaly pod stromek nebo věšely na větve. Stromek se zdobil na Štědrý den ozdobami z různých materiálů – rozsvícené svíčky, sušené ovoce, jablíčka, cukrovinky, ořechy, papírové řetězy slepované škrobem, ozdoby ze slámy nebo třeba brambory. Tradiční skleněné ozdoby se rozmohly až později. Nejprve byly vyráběny ze skleněných vinutých perel ve tvaru různých figurek, z voskových a foukaných perel a mačkaného skla. Ve dvacátých letech dvacátého století se pomalu začala rozvíjet tradice ručně vyráběných foukaných skleněných ozdob, a to nejprve v německých firmách a později i u nás (snad všem známé výrobky z Hořic a Poniklé). Kvalitu, nápaditost, široký sortiment i nejlepší jméno si tradiční česká výroba skleněných ozdob drží do současnosti i přes silnou konkurenci dovozových kousků.

Vánoce si do dnešní doby uchovávají postavení jednoho z nejdůležitějších svátků v roce a slaví se zejména jako svátky pokoje, lásky a míru. Udržuje se vzájemné obdarovávání i tradiční jídla a přetrvávají i věštebné praktiky, i když ve formě zábavy. Za tradiční štědrovečerní pokrm je považován bramborový salát a smažený kapr. Ten se v souvislosti s novodobým trendem zájmu o environmentální přístup k životu dočkal různých veganských obdob, návrat slaví také štědrovečerní kuba a další jídla z luštěnin, zkouší se kapr načerno nebo třeba vánoční pečivo zázvorky. Určitý trend návratu spatřuji také ve výzdobě vánočního stromku. Na větve se věsí ozdoby ze slámy, křížaly nebo sušená kolečka tropického ovoce. Moc milé jsou novodobé ručně vyráběné ozdoby z přírodních materiálů, například ze skořápek vlašských ořechů, které můžete naplnit textilem s vánočními motivy, ozdoby šité či ty plstěné z rouna a podobně. Na vánoční stromky se vrací i tradiční vánoční ozdoby z perliček nebo ty skleněné od lokálních tvůrců nebo z bazarů, které převládají nad nákupem ozdob z dovozu. Vánoční atmosféru si neumíme představit bez koled. Po hudební stránce představují jeden z největších kulturních pokladů. Dnes se zpívají staré, většinou církevní, ale vznikaly a vznikají i nové, které se zpopularizovaly a stávají se již tradičními. Mezi nejznámější, kterými nás obšťastňují média a hudební podkresy v nákupních centrech už od konce léta, patří písně Chtíc, aby spal, Štědrej večer nastal, Nesem vám noviny, Narodil se Kristus Pán, Veselé vánoční hody, Vánoce, Vánoce přicházejí… Krásná, ale málo známá je třeba vánoční píseň z moravského Slovácka:

Co ten slavíček dnes tluče?

Co to ta hrdlička cukruje?

Aj ta křepelinka,

jak se tam ozývá

a všechny pastýře do Betléma svolává.

Jenom si nic zbytečně nenamlouvejte a neslibujte

Na Nový rok vystupovaly ze služby u pána děvečky (mládenci měli toto právo o svátku svatého Štěpána). Jako výslužku od hospodyně si odnášely koláč, mouku, len na přízi. Následně uspořádaly dívky hostinu, kam přizvaly i chlapce, a slavnostně načaly koláč, který dostaly darem.

O tom, jaký význam připisovali lednu zemědělci, doufajíce v co nejlepší úrodu a věříce v náklonnost přírody, svědčí velká řada přísloví a pořekadel. Většina lednových pranostik se váže k počasí. Bylo a je evidentní, že když má země na jaře přijmout zrno a do podzimu plodit, musí na to být připravena. To jí umožní především zimní odpočinek. A totéž se dá říci o člověku, sedlákovi: odpočívej, nabírej sílu, ukliď si v sobě. Obrazně řečeno, je čas „nabrousit sekeru“.

Pokud je tedy normální zima s bohatým sněhem a přiměřenými mrazy, znamená to, že půda má čas si oddechnout, nabrat sílu a být na jaře připravena na další setí. A to se právě dozvídáme z lednových pranostik. Déšť a teplé počasí byly velmi nežádoucí, znamenalo to, že se půda probudí předčasně a poté bude značně vysílená a úroda bude mizerná. Pokud ale zimní mrazy nejsou dostatečné a přiměřeně dlouhé, nezlikvidují většinu přezimujících chorob a škůdců a ti se podepíší na úrodě a zdraví člověka.

V lednu mráz – těší nás;v lednu voda – věčná škoda.

Leden jasný, roček krásný.

V lednu málo vody – mnoho vína,

mnoho vody – málo vína.

Když v lednu hrom se ozve,

hojnost vína je v očekávání.

Když roste tráva v lednu,

roste špatně v červnu.

Mnoho sněhu v lednu,

mnoho hřibů v srpnu.

Hojný sníh v lednu, málo vody v dubnu.

Leden studený, duben zelený.

Když není konec ledna studený,

únor to dvakrát nahradí.

Lednový déšť z pecnu odkrajuje.

Lednová zima i na peci je znát.

Teplý leden, k nouzi krok jen jeden.

Když v lednu včely vyletují,

to nedobrý rok ohlašují.

Jak vysoko v lednu leží sníh, tak vysoko tráva poroste.

Je-li leden nejostřejší,

bude roček nejplodnější.

Holomrazy – úrody vrazi.

Ryje-li krtek v lednu, končí zima v květnu.

Než v lednu sedláka,

to radši vlka na poli viděti.

Suchý leden, mokrý červen.

V lednu moc sněhu, v červnu moc sena.

Když je leden bílý, je sedlákovi milý.

Období Vánoc končí šestým lednovým dnem. Zpravidla se k němu pojila obchůzka chlapců představujících biblické tři krále. Zpívali před domy koledu a dostávali buď naturální, nebo peněžní příspěvek. Ještě v devatenáctém století chodil na obchůzku učitel s ministranty nebo školáky a někdy i s kostelníkem, který jejich cestu vykuřoval kadidlem. Kostelník na dveře psal svěcenou křídou tříkrálové požehnání KMB a letopočet roku.

Víte, co tato zkratka znamená? Já jsem si třeba dlouho myslela, že jsou to začáteční písmena tří králů, Kašpara, Melichara a Baltazara. Omyl. Jde o zkrácené latinské požehnání Christus Mansionem Benedicat – ať Kristus požehná tomuto příbytku po celý rok. Mezi písmena se vkládá křížek a za posledním křížkem se uvádí letopočet, aby bylo jasné, kterému roku se žehná. I křížky mají svůj význam, symbolizují Nejsvětější Trojici, Otce, Syna a Ducha svatého. „My tři králové jdeme k vám, štěstí zdraví vinšujem vám…“

V tento den se také světila v kostele voda, sůl a křída. Tříkrálová svěcená voda byla uchovávána v kropenkách zavěšených na dveřích, svěcená sůl se přidávala krávě do pití, aby se dobře otelila, a dávala se i do máselnice v případě, že se nedařilo utlouct máslo.

Na Hromnice bylo zvykem světit v kostele svíce nazývané hromničky. Lidová víra jim připisovala ochrannou sílu, tak se zapalovaly například při bouřce nebo se kousky svíce vkládaly do osiva.

Chvilku bez masa vydržíš, ne?

Masopust neboli také fašanky, ostatky, končiny. Jedná se o období od Tří králů do počátku předvelikonočního půstu. Název masopust byl odvozen od hlavní postavy vystupující v masopustních hrách z šestnáctého století. Maškarní průvody a reje masek byly, a v některých vesnicích ještě dodnes jsou, typickým rituálem přechodu: provázejí konec zimy a začátek jara. Je to obřad venkovský, spojený s předkřesťanskými obyčeji.

Masopustní obchůzky mají dlouhou tradici a vzniklo tak mnoho jejich variant. Obchůzkou připomíná koledu, muzikou, písněmi, tancem a scénkami lidovou zábavu i pouliční divadlo. Je to veřejné vystoupení pro diváky v obci. Lidé jsou jmenovitě oslovováni, aby se této veselice účastnili a vžívali se tak do nucených rolí. Jak vtipná musela být například scénka, kdy hospodář smlouvá s maskou smrti nebo se handluje o kozu z chlívku.

Podívejme se na samotné masky. Téměř ve všech průvodech se vyskytovala maska medvěda. Symbolizovala plodivou sílu. Povinností medvěda bylo kráčet s hospodyní a dospívajícími dcerami, aby se naplnila jejich očekávaná plodnost. Stejnou úlohu zastával v obchůzce také například kozel. Velmi starý základ měly masky koňů. Maškary mají různé krajové varianty, postupem času se objevovaly i novodobé. Některé představovaly převleky mužů za ženy jako například bába s nůší. Objevovaly se masky zastupující různá zaměstnání (kominík, dráteník, hajný či lékař), etnické skupiny (Cikán, Žid, Turek) nebo postavy z cirkusu (šašek, cizokrajná zvířata).

Přípravou na masopust býval čtvrtek před masopustní nedělí,
tzv. tučný čtvrtek. V mnoha domácnostech mu předcházela zabijačka. Tradičním jídlem k obědu byla vepřová pečeně s knedlíkem a se zelím a pivo. Hlavní masopustní zábava byla v neděli, kdy také proběhl bohatý oběd. Zábava pokračovala v pondělí a vyvrcholením bylo úterý, kdy chodil výše uvedený průvod maškar.

Ke konci masopustu se vázaly obyčeje, v nichž se projevovala úloha chasy, kterou tvořili zvolení mládenci, ti přejímali od představitele obce tzv. právo, zpravidla v podobě ozdobeného meče. S právem pak navštěvovali jednotlivé domy v obci a poté bylo právo přeneseno do hospody a zde zůstalo po celou dobu konání masopustních zábav. Doloženy jsou různé inscenace žertovných soudů za „přestupky“ během masopustního veselí a konec masopustu je vyjádřen v symbolickém pochovávání postavy, která tyto přestupky ztělesňovala. Na Moravě to byla ponejvíce basa jako symbol konce veselých zábav a muzik. Tato komická vystoupení pořádali muzikanti, divadelníci, spolky na vesnici i ve městech a došlo tak k rozvinutí dalších s tím spojených zábav v současné době známých jako různé masopustní merendy, ostatkové bály, šibřinky a maškarní plesy.

Církevní půst, „masopůst“, začínal Popeleční středou. Lidové obyčeje a představy se pojily k jednotlivým postním nedělím, které nesly lidová pojmenování. K významnějším obyčejům náležejícím k tomuto období patří zvyk vynášení smrti. Smrt v podobě Mařeny či Moreny byla vynášena z vesnice k řece, kde byla jako znak zimy vhozena do vody nebo spálena, a tím nastal konec jejího panování a symbolicky tak došlo k novému vzkříšení přírody. Tento zvyk se dochoval v podstatě dodnes, i když spíše v podobě folklorní zábavy.

Zadky, čarodějky a erotika

Od Květné neděle až do Vzkříšení probíhal pašijový týden zahrnující církevní obřady připomínající utrpení Krista. Na křesťanské projevy, jako bylo v lidovém prostředí třeba svěcení kočiček na Květnou neděli, křížová cesta, svěcení ohně, svěcení mazanců, beránků i vajec, se napojily projevy mimokřesťanské víry spojené například s polykáním kočiček, kropení svěcenou vodou, šlehání dobytka a interiéru domu ratolestí.

Velikonoce jsou nejdelšími svátky křesťanství a dominantou liturgického roku. Termín Velikonoc je pohyblivý, mění se v závislosti na datu prvního úplňku po jarní rovnodennosti. Podle něj pak vypočítáváme další pohyblivé svátky – Nanebevstoupení Páně, Letnice, svátek Nejsvětější Trojice a Slavnosti Těla a Krve Páně. Vývoj velikonočního okruhu je završen čtyřicetidenním obdobím půstu, které začíná na Popeleční středu a končí slavností Vzkříšení. Příprava vrcholí Svatým týdnem zvaným také Velkým nebo pašijovým, který začíná na Květnou neděli a graduje na Zelený čtvrtek, Velký pátek a Bílou sobotu.

Přes nařízený půst je dovoleno na Zelený čtvrtek pít pivo. Zelené pivo. Zelený kvašený nápoj pili staří Slované při oslavách jara. Ale pravé postní pivo vařili mniši již v 17. století a v této tradici pokračují dodnes. Přidali se k nim v posledních letech i sládkové z pivovarů po celé zemi a už pravidelně připravují své velikonoční speciály. Zelené barvy piva dosahují přidáváním bylinného extraktu většinou z kopřiv a dalších jarních bylin. Sváteční pivo se prodává jak točené, tak i lahvové.

Lidové tradice vnáší do vážného rázu křesťanských projevů prvky optimismu a do posvátné doby přináší smích i hluk v podobě hrkání, hlučení v domě i hospodářství jako prostředek odpuzování zla. Nadčasová je myšlenka obnovy života. V lidovém prostředí probíhá předvelikonoční očista domu spočívající v úklidu, umývání, čištění hospodářských prostor i dvora. Důležitá je tedy očistná a ochranná role, při níž magickou funkci zastupuje voda, oheň či zeleň v podobě proutků, kočiček, pomlázky, dále vejce bílá, zdobená i barvená. Nový život se rodí ze země, s tím souvisí zvyky v podobě líbání země, modlení na zeleném drnu, koulení nebo drobení svěceného mazance v brázdě. Zakázán je například tanec a dupání po poli.

Vzkříšení a Boží hod velikonoční ukončují čtyřicetidenní půst. V pokrmech před Velikonocemi jsou zastoupena postní jídla v podobě chleba, zelí, řepy, luštěnin, brambor, ovoce, hlavně sušeného, vajec a pokrmů z nich. Z masa se v období půstu konzumovaly ryby a po Vzkříšení se mohly jíst i jiné druhy masa. Konzumují se první jarní zelené byliny, které se obvykle přidávaly do velikonoční nádivky, jedla se vejce se špenátem nebo se sypala do polévky pažitka. Známé je smažené pečivo boží milosti. S tímto obdobím se pojí také pokrmy v podobě perníků a preclíků, které v některých krajích podle pověry prý rozdává liška. Víte, co je Liščí neděle? Při ní se tyto pochoutky věší dětem na stromy nebo schovávají v mezích. Typickým velikonočním pokrmem je už od středověku beránek, a to jak jehněčí maso, tak i sladké pečivo pečené v keramické formě ve tvaru beránka. Rovněž se peče mazanec.

Na Velikonoční pondělí byly ženy šlehány spletenými vrbovými proutky – pomlázkou či mrskačkou. Koledníci dostali „za odměnu“ vejce, obyčejně obarvená nebo ručně malovaná, pečivo, ovoce i ořechy. V některých krajích se koledníci polévali vodou.

Velikonoční zvyky a tradice, vynecháme-li jejich lokální folklorní podobu, jaká se dochovala v určitých oblastech, se v dnešní době příliš nedodržují, nebo jen okrajově. Jejich přechod do současnosti spatřujeme spíše v symbolech s Velikonocemi souvisejícími. V návaznosti na myšlenku obnovy života uklízíme, gruntujeme a zdobíme svá obydlí. Stoupající tendenci má také obliba jarní očisty těla, kdy mu dopřáváme „jarní detox“.

Mezi velikonoční zvyky, které se znovu vrací na venkov, patří velikonoční hrkání. Jde o starobylý zvyk, při němž nahrazuje hřmot kostelních zvonů rámus řehtaček, které roztáčejí koledníci, chlapci, v průvodu procházejícím obcí. Tento zvyk mlčících zvonů, které odletěly do Říma, je zaznamenán již v 8. století a symbolicky znázorňuje mlčení apoštolů v době utrpení, ukřižování a zmrtvýchvstání Ježíše Krista. Jedinou zásadou hrkačů je to, že v jejich průvodu nesmí jít žádná holka. Jinak jsou dovoleny všechny možné tvary a velikosti řehtaček. Obvykle vyráží řehtající armáda na Zelený čtvrtek v poledne a tento pochod obcí zopakují večer místo klekání. Hrkání končí na Bílou sobotu ráno, kdy hospodyňky obdarovávají koledníky drobnými pozornostmi a sladkostmi. Řehtačky mají v různých oblastech různá pojmenování, třeba hrkačka, brkačka, vrkačka, rachtačka, rapotáč, krzačka, skřípač…

Už nějakou dobu se objevují na vesnicích a malých městech kraslicovníky, stromy rostoucí nejlépe v centru života obce, na které obyvatelé zavěšují po domácku vyrobené kraslice. Hezký příklad pospolitosti, co říkáte?

Ke konci dubna patřil obyčej pálení ohňů v noci před prvním květnem, tzv. filipojakubská noc, která byla opředena kouzly a čarami navazujícími na víru ve zvláštní moc čarodějnic. Toto přechodové období k máji/květnu bylo příležitostí pro nečisté síly proniknout do světa lidí a škodit. Většina praktik se zaměřovala na ochranu dobytka a chlévů. Před západem slunce bylo zvykem vyčistit chlévy a uzavřít je, shrabat hnůj na kupky, zamést dvůr, udělat pořádek ve stáji, uklidit i obydlí. Vymetání nečistot totiž symbolizovalo likvidaci nečisté síly, čímž čarodějnice ztrácely prostor pro své působení. Čarodějnice měla také zastavit nebo zdržet výzdoba domu v podobě pichlavých zelených snítek šípku nebo jalovce zastrkaná za okny nebo do vrat. Hlavní aktivitou večera bylo už v devatenáctém století pálení ohňů, tzv. upalování čarodějnic, doplněné různými rekvizitami v podobě ometených košťat nebo pochodní s nasmoleným koncem. Figuríny čarodějnic se strojily jen ojediněle. U ohně probíhaly různé soutěže jako vyhazování hořících předmětů (hlavně košťat) do výšky či přeskakování ohně. Oblíbené byly i taneční hry, protože tanci kolem zapálené hranice prý čarodějnice podlehnou a zapomenou škodit. Dohoření hranice symbolizovalo zahnání čarodějnic a na pořadu dne bylo věnovat se dalším ochranným činnostem v podobě stavění májí a přípravám na májovou slavnost příštího dne.

S celým cyklem jarních a letních obyčejů v předžňovém období souvisí Letnice. Bývají nazývány zelenými svátky. Podle místních zvyklostí se na Letnice také stavěly máje, které v tomto období měly funkci ochrany obydlí před bleskem. Na venkově se k Letnicím vázaly „králenské“ slavnosti – jízdy králů a průvody královniček. Provozovala je venkovská chasa. Obsahovaly soutěživé prvky, volbu krále a průvod vsí s králem a družinou.

Máj neznačí jen kalendářní měsíc, ale označujeme takto i svátečně ozdobený stromek. Máje zpravidla stavěli svobodní mladí muži. Májky menších rozměrů patřily před dům, kde bydlela svobodná dívka, které měly zajistit plodnost. Také to ale oznamovalo vážnou známost nebo chystanou svatbu.

Velké máje se zase stavěly ve středu obce. K jejich nejstarším funkcím patří mimo jiné zvýraznění místa konání májových či hodových zábav, funkce reprezentativní a zábavná.

Rozdíl mezi nimi byl jak ve velikosti, tak i v použitém materiálu a výzdobě. Soukromé májky představovala většinou malá břízka ozdobená pentlemi či pruhy krepového papíru, pro obecní byl typický tlustý kmen jehličnanů, ke kterému byl ve vrchní části připevněn stromek břízky. Často pod vrškem visely věnce z chvojí, na vrcholu byly zdobené prapory, šátky, lahvemi vína i papírovými růžemi.

Kořeny tohoto zvyku sahají do pohanského období, kdy byly máje stavěny jako ochrana obydlí před zlými duchy a nemocemi. Pojí se k nim magické funkce přisuzované zeleni.

Svátek svatého Jana Křtitele byl další velmi významnou událostí zvykoslovného roku našich předků. Připadá na 24. června, do období letního slunovratu, je výročím nastávajícího léta a očekávané bohaté úrody. S ním souvisí řada pověr a zvyků, které se z pohanského období přenáší i do křesťanství. Váže se s pálením ohňů, tzv. svatojánských, u nichž se scházela především mládež. Chlapci přeskakovali plameny, existovala různá říkadla i symbolická oběť ohni v podobě květů či věnců, z kopců se pouštěla hořící kola či sudy jako symbol putujícího slunce. Pověry se vztahovaly také k rostlinám, zvláště velká síla se připisovala bylinám natrhaným v předvečer tohoto svátku, které se posléze využívaly v lidovém léčení i magii.

Díky různým spolkům se znovu obnovuje tradice svatojánské noci i v dnešní době, zejména v podobě pálení ohňů. Zkusme se, my, ženy, inspirovat u našich předků a zaměřit se v tuto magickou noc na sběr devatera bylin. Z nich si můžeme vyrobit například elixír lásky, protože svatojánská noc přeje také zamilovanosti. Dříve dívky z devatera kvítí pletly věnce, které potom pouštěly po vodě, a tam, kde se věnec zastavil, objevil se jejich budoucí ženich. Svatojánské byliny však kromě lásky přinášejí i úspěch a chrání před neštěstím. Mocná je i svatojánská rosa a voda. Co se v tuto noc proběhnout po louce nebo si dopřát rituální očistnou koupel v potoce nebo řece k ozdravení těla i duše?

Vraťme se ještě ke sběru svatojánských bylinek, které v tuto kouzelnou noc nasbírané mají nejsilnější léčivé účinky. Sbírat se mají v noci za svitu měsíčku a dívky by měly být při sběru nahé, nevydat ani hlásku a neohlížet se, aby nenarušily kouzlo magické noci. Jaké bylinky se pod tajemným názvem devatero kvítí skrývají? Doporučení a receptů je mnoho. Nejúčinnější budou ale ty, které si nasbíráte intuitivně s napojením na magii svatojánské noci.

Nechte se vést matkou přírodou, která vám nabídne takové rostlinky, které jsou pro vás a vaše blízké nejpřínosnější. Nejčastěji jsou to tato „kvítka“: třezalka tečkovaná, kopretina bílá, rozchodník prudký, pelyněk pravý, pelyněk černobýl, komonice lékařská, hvozdík kartouzek a hvozdík kropenatý, blín a sporýš lékařský. Do této sušené směsi můžete přidat také růži, meduňku, heřmánek, dobromysl, lipový květ, smolničku, rozchodníček, netřesk, tužebník, mateřídoušku, zvonek, jetel, měsíček a další rostlinky.

Když se tak na ten seznam bylin dívám, napadá mě, že téměř všechny mám na zahrádce a v bylinkovém záhonku. Takže moje rada zní: vysaďte si zavčas tyto byliny do své zahrady, vyvýšených záhonků, do truhlíků, přidejte pro jistotu víc tužebníku, o svatojánské noci tak nemusíte chodit daleko, a navíc si se svým milým nebo milou můžete udělat eroticky nabitou kouzelnou noc. Po oslavách u ohňů se totiž páry odebíraly milovat do přírody, protože děti počaté tuto noc jsou obdarovány kouzelnými schopnostmi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drobky v peřinách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.