Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Julie Johnson: Zrádná říše

Vydání první

Copyright © 2020. Sordid Empire by Julie Johnson.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2464. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sordid Empire

Český překlad © 2021 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by: ONE CLICK COVERS

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1680-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1681-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Julie Johnson

ZRÁDNÁ ŘÍŠE

Zapovězená královna (3)

Non sibi sed patriae

(Nikoliv pro sebe, ale pro vlast)

Věnováno T. S.

„Ty zdi, které jsme prorazili, ať žijí

a jen pro nás všechna světla království září.“

Long Live – Taylor Swift

Drazí čtenáři,

všechno hezké jednou končí.

(Aspoň se to tak říká.)

Radši bych věřila tomu, že vlastně nikdy nic úplně nekončí. Ne doslova. Můžeme otočit na novou kapitolu, můžeme knihu zavřít, ale samotný příběh žije dál.

Tím chci říct… doufám, že i po přečtení posledního dílu Emiliiny epické cesty si kousek odnesete s sebou. Tahle série se mi otiskla hluboko do srdce. Vždy se budu za jejím vznikem ohlížet s radostí a nesmírným vděkem.

Není žádným velkým tajemstvím, že asi před rokem se mi tenhle nápad zrodil v hlavě a už se mi ho nepodařilo setřást, i když jsem se snažila zaměřit na jiné projekty nebo na knihy, které jsem plánovala napsat původně. Nějakou dobu jsem s tím bojovala v obavě, že tahle temná pohádka se příliš liší od mé takzvané značky; velký skok mimo můj obvyklý žánr.

Po mnoha úvahách – publikovat pod pseudonymem? napsat ty knihy, ale nevydat je? – jsem se rozhodla napodobit svou novou oblíbenou postavu. Usmyslela jsem si, že budu jako Emilia: budu čelit nejistotě, budu statečná tváří v tvář nejasné budoucnosti.

A tu trilogii jsem napsala.

Teď, když stojím na opačné straně toho strachu, můžu s jistotou říct, že jsem za své rozhodnutí šťastná. A především jsem vděčná, že jste se na tenhle neočekávaný výlet do Germanie vydali se mnou.

Než se ponoříme do poslední části, chci vám poděkovat. Děkuju, že jste podporovali mé sny, umožnili mi vydělávat si tím, co opravdu miluju, že píšete krásné recenze a doporučujete mé knihy přátelům.

Svět je velký a život je krátký, takže se asi nikdy osobně nepotkáme… ale pevně doufám, že víte, jak si vás všech nesmírně vážím.

Změnili jste mi život.

(Možná ne tak drasticky, jako se změnil Emiliin život…)

Aha.

Ještě jsem se o tom nezmínila?

Za tu novou korunu, kterou nosí na hlavě, platí vysokou cenu.

Drama a nebezpečí neskončilo.

Právě začíná.

Non sibi sed patriae,

Julie

PROLOG

Civím na tu imitaci sedící na trůnu.

Kotníky překřížené do nacvičené pózy.

Ruce elegantně semknuté.

Hluboko uvnitř bije zrazené srdce.

Hluboko uvnitř blednou poskvrněné naděje.

Neohlíží se za špatnou minulostí.

Neochvějně hledí do nekompromisní budoucnosti.

Ukradený osud. Zrádná říše.

Ve čtvrtém ročníku základní školy jsme se třídou podnikli výlet na středověkou zříceninu v Easterly. Nachází se tam hrad – teda to, co z něj zbylo po chátrání trvajícím tisíc pět set let. Mým devítiletým očím připadalo, že se dívají na hromadu mechem porostlých kamenů. Jedna zeď pořád stála; zbytek už se dávno zřítil, hrubé kusy skládačky ze hry, kterou hráli duchové germanianské minulosti.

Zklamání, přinejmenším.

Možná kdybych po cestě, při hodinové přednášce naší učitelky historie, dávala větší pozor, byla bych líp připravená na to, co nás čeká. Jenže místo toho, abych paní Fierovou poslouchala, vymýšleli jsme s Owenem plány na víkend v jeho stromovém domě. Nesmírně důležité téma: vývoj tajného klepání, abychom zabránili nežádoucímu vstupu padacími dvířky. (Jmenovitě Owenovým všetečným sestřičkám, které za námi lezly každé sobotní odpoledne, ať jsme je tam chtěli, nebo ne.)

Naše třída se vyvalila z autobusu na štěrkovou cestu a vydala se na pomalý výšlap k historické stavbě. Ovšem když jsem se podívala před sebe… moje nadšení se vypařilo a odnesl ho štiplavý horský vítr. Koneckonců paní Fierová nám slibovala pevnost. Očekávala jsem majestátnost. Královský šmrnc. Opravdový hrad, sály obložené zlatem a vitrážová okna blýskající se ve světle brzkého jarního rána.

Očekávala jsem… prostě…

… pohádku.

Jaké zklamání, že jsme jeli až sem, abychom viděli zblízka trochu skutečné historie, a nakonec se ocitli před bezvýznamnou ruinou.

V učebnici mi to připadalo zajímavější, pomyslela jsem si a naleštěnými mokasíny jsem otráveně kopala do pampelišek. To je všechno, co z toho zbylo?

Když se zbytek třídy oddělil, aby posvačil u piknikových stolů, zůstala jsem před zříceninou stát podivně přikovaná. Jako kdyby se ty balvany snad měly proměnit, kdybych na ně civěla dostatečně dlouho.

„Nech mě hádat,“ prohodila paní Fierová, když ke mně přišla a potměšile se usmála. „Asi jsi čekala něco působivějšího?“

Zčervenala jsem, zahanbená, že mě přistihla, jak se mračím. „Jen jsem si myslela…“

Povytáhla obočí.

„Myslela jsem, že tady toho bude víc.“

„Proč? Protože lidé, co tady žili, byli urození?“

Přikývla jsem.

„Nic netrvá věčně, Emilie. Ani hrady. Ani dělníci, co je stavěli kámen po kameni. Ani vojáci, kteří jejich zdi bránili kopími a šípy. Ani králové a královny, kteří v nich žili. Čas nás nakonec všechny vymaže.“

„To je smutné.“

„Myslíš?“ Paní Fierová zkroutila rty. „Já si myslím, že je to svým způsobem hezké. Nezáleží na tom, kdo jsi, nezáleží na tom, jaké dědictví tady necháš, když opouštíš planetu… Záleží jen na tom, co děláš, když jsi tady. Když odejdeš, už to nemůžeš změnit. Už nemůžeš ovlivňovat historky, jež o tobě budou kolovat v tvé nepřítomnosti. Historie patří živým; mrtví už s ní nic nezmůžou.“

Svraštila jsem obočí. „Takže… říkáte, že na tom nezáleží?“

„Na čem?“

„Na všem.“ Pokrčila jsem rameny. „Kdo jsme, co děláme. Ze všeho je nakonec hromada kamenů pokrytá mechem.“

„Právě naopak, Emilie. Na tom, jak naložíme se svými životy, záleží hodně. Mnohem víc než na čemkoliv jiném. Ať už na tomhle světě necháš velký otisk, nebo zmizíš beze stopy, plynutí času je skvělý proměňovač. Dokáže přeměnit celé říše v popel, dokáže smrštit ten největší odkaz na poznámku pod čarou v učebnici historie.“

Paní Fierová se tiše zasmála – ne mně, ne aby mě zesměšnila, ale naznačila mi tím, že ví o životě něco, co se teprve musím naučit.

„Když se obávám, že toho nedělám dost, že žiju bezvýznamný život a nikdo si na mě nevzpomene, protože jsem nedosáhla něčeho velkého… ráda si připomenu, že přece nemusím změnit celý svět. Každý život má hodnotu. Protože záleží na tom, jak žiješ a jak se chováš. Ne na věcech, které po sobě zanecháš. Ne na tom, co přijde po tobě.“

Ze všech informací, které mi paní Fierová předala o válkách a historických sporech, o starověkých městech a zaniklých říších… tahle přednáška, předaná šeptem za jarního odpoledne u hromady kamenů, se nakonec ukázala jako nejdůležitější.

Bohužel pro mě…

Životním lekcím totiž nevěnujete dostatečnou pozornost, dokud něco královsky nepoděláte.

Zdůrazňuju královsky, v mém případě…

KAPITOLA JEDNA

„Vaše Veličenstvo?“

Nalevo ode mě si někdo tiše odkašle. Ani se za tím zvukem neotočím. Civím na strop hlavního sálu a přimhouřenýma očima si prohlížím fresky s anděly. Připadá mi, jako kdyby se mi ti cherubíni vysmívali zenovými úsměvy, zatímco buclatými prstíky brnkají na své harfičky.

„Vaše Veličenstvo… Nerad vás ruším, ale je docela pozdě…“

Ani nemrknu.

Zřetelně polkne. „Co to děláte?“

Chlapče, to je doslova otázka roku…

Co to k sakru ta Emilia Lancasterová dělá?

V tomhle podělaném zámku?

V tomhle zatraceném životě?

Tentokrát si odkašle hlasitěji. Jako kdyby se sám sebe snažil přesvědčit, že jsem ho prvně neslyšela, než aby si přiznal jasnou alternativu – že dělám, co můžu, abych ho ignorovala.

„Můžu vám s něčím pomoct, má královno?“

Ani neodpovím. Ani z té studené mramorové podlahy nezvednu hlavu a dál na ní ležím rozpláclá jako mořská hvězdice. S pohledem upřeným nahoru k těm andělským posměváčkům se ve slabém světle lustrů snažím rozeznat nejdrobnější detaily malby.

V tuhle pozdní hodinu jsou světla nastavená na nejnižší úroveň; svícny na chodbách jsou zhasnuté úplně. Žádné překvapení. V tuhle dobu tu obvykle nikdo nebývá. V tuhle dobu není ani většina lidí vzhůru.

Zaslechnu, jak sluha nervózně přešlapuje. Jsem si jistá, že vůbec netuší, co má v tomhle případě dělat. Nedávám mu to za vinu. Musí to být šok, když při jedné ze svých nočních pochůzek zatočí za roh a najde mě tady na podlaze ležet jen v legínách a tlustém kašmírovém svetru.

Doslova královský pohled.

Kdyby takovou nepřístojnost viděli mí poradci, byli by naprosto zděšení. Jenže už tady nejsou, aby mě peskovali, pomyslím si, když si vybavím tvář lady Morrellové, své staré lektorky etikety, a Geralda Simmse, bývalého tiskového mluvčího. O to právo přišli, když mi vrazili kudlu do zad.

„Va-Vaše Veličenstvo? Sly-slyšíte mě? Jste v pořádku?“

Ten je ale neodbytný, co?

Zavřu oči, jako kdybych ho tím mohla nechat zmizet. Teď nemám energii, abych se jím zabývala. Upřímně, nemám energii na nic. V těchto dnech považuju za zázrak, když vydržím do západu slunce, aniž bych se pod tíhou vlastního vyčerpání nescvrkla do klubíčka zoufalství.

Kdy začala pouhá existence vyžadovat tolik síly?

Jen zvednout každé ráno zadek z postele po další probdělé noci je pro mě nadlidský výkon. A svět venku mě vysává ještě víc. Pokaždé, když vystrčím svůj urozený nos z bran paláce, na rtech zamrzlý úsměv a fotoaparáty cvakají s děsivou pravidelností, cítím, jak přicházím o další kousek osobnosti.

Usmát se, zamávat, přikývnout.

Neprojevovat slabost.

Být královnou, jakou poddaní potřebují.

Než se každou noc doplazím zpátky pod peřinu, jsem vyprázdněná jako skořápka – zbavena čehokoliv, co by připomínalo vyrovnanost, a bez dostatku vůle, abych udržela vzpomínky na uzdě. Ani spánek mi neposkytuje útěchu, protože děsy minulosti stále okupují moje sny. Krčí se v temných koutech mého podvědomí, a jakmile zavřu oči, čapnou mě do spárů.

Když mě probudí vlastní křik, není tu nikdo, kdo by mě utěšil. Už ne.

Ten člověk je dávno pryč.

A vzal si s sebou i můj vnitřní klid.

Najednou se mi sevře hrudník a zadrhne dech. Rameny se pořádně přitisknu ke studené podlaze v naději, že mě udrží na zemi a v přítomnosti. V naději, že zatlačí obraz blankytně modrých očí až na dno mé duše.

„Vaše Veličenstvo…“ Sluha se přesune o pár kroků blíž. „Nemám vás doprovodit zpátky do vašich komnat? Nebo snad zavolat vaše bodyguardy?“

Prudce otevřu oči. Poslední, co potřebuju, je, aby mi Galiziová nebo Riggs vynadali za noční procházku. Zhluboka se nadechnu, přinutím se posadit a podívám se na mladého sluhu. Musí tu být nový; nikdy předtím jsem ho neviděla a jeho uniforma je tak naškrobená, že by pravděpodobně stála i sama. Jakmile se naše pohledy setkají, mám pocit, že si sluha načurá do kalhot.

„Ne,“ zamumlám. „Nikoho nevolejte.“

„Jistě, Vaše Veličenstvo,“ vyhrkne celý rudý. „Omlouvám se, jestli…“

„Nemusíte se za nic omlouvat. Jen jděte. Nechte mě být.“ Opravdu je tohle můj hlas? Tak prázdný a bez emocí? „A jestli se někdo zeptá… tak jste mě tady neviděl. Jasné?“

„A-ano, Vaše Veličenstvo. Slibuju. Já-já… to nikomu nepovím.“

Chvilku váhá jako srna oslněná světly aut. Povytáhnu obočí a trhnu bradou ke dveřím.

„Běžte.“

Škubne sebou, pak se rychle ukloní a prakticky z hlavního sálu vystřelí. Poslouchám klapot jeho naleštěných bot, dokud není z doslechu. Když mě ticho znovu zahalí jako deka, lehnu si zpátky, abych pokračovala ve zkoumání stropu.

Tohle je třetí noc v řadě, kdy jsem si přišla prohlížet fresku. Nevím, co v ní hledám. Odpovědi ne. Možná mi jen poskytuje dočasné rozptýlení v mém bezbarvém, monotónním životě.

Minulý týden to byla knihovna – každou noc jsem procházela řadami polic a prsty přejížděla po hřbetech knih starších než většina demokracií. O týden dřív to byla zbrojnice. Předtím stáje. Obrazárna. Zaprášený archiv.

Můj cíl není určen žádným důvodem. Postačí mi jakýkoliv zapadlý kout paláce, který se v noci nikdo neobtěžuje navštívit. Postačí mi místo, kde mě nebude pořád někdo obtěžovat všetečnými otázkami.

Jedla jste něco, Vaše Veličenstvo?

Kdy jste si naposledy pořádně odpočinula, Vaše Veličenstvo?

Mám zavolat pomoc, Vaše Veličenstvo?

Vaše Veličenstvo?

Vaše Veličenstvo?

Vaše Veličenstvo?

Od toho útoku na náměstí před třemi měsíci se noční výlety staly mojí pravidelnou kratochvílí. Místo spánku se procházím po prázdných chodbách, na což se všudypřítomná ochranka a služebnictvo dívá se značnými obavami. Nikdo neví, jak mě dostat z tohohle zombie stavu, do kterého jsem upadla sevřená smutkem, bolestí a zradou. Nikdo neví, jak mi pomoct.

Ani si nejsem jistá, jestli mi někdo dokáže pomoct.

Tak chodím sem a tam. Z pokojů pro hosty do skleníků. Po velkých schodištích a kolem brnění. Od soumraku do úsvitu zní moje kroky temnotou studené, kamenné cely. Neutichají. Jsou pravidelné. A nespěchají.

Proč bych měla spěchat?

Nemám kam jít.

Říká se, že trestanci se bojí propuštění víc než představy, že by měli zůstat za mřížemi do konce života; že svět venku je děsí víc než vyhlídka, že do něj už nikdy nevstoupí. To znamená, že v izolaci existuje jistá útěcha. Bezpečí. V izolaci se nemusíte potýkat s nepředvídatelnými proměnnými a nic nečekaného vám nenabourá vaše plány.

Žádné nákladní vozy explodující uprostřed davu nevinných lidí.

Žádní kamarádi a milenci, kteří si umně upravují pravdu, aby vyhovovala jen jim.

Žádní spojenci, ze kterých se stanou nepřátelé, jakmile nedáváte pozor.

Žádní rodiče, kteří před vámi zavírají oči.

V téhle zlaté kleci jsem zamčená tři dlouhé měsíce. Ovšem můj pobyt na samotce je dobrovolný. Nechci se nechat propustit. Nechci podmínku a ani zkrátit trest. S tímhle novým způsobem života jsem spokojená – i když si nejsem jistá, jestli bych tomu měla takhle říkat.

Život.

Koneckonců většinu dní se cítím naživu jen z poloviny; přízrak holky, kterou jsem bývala. Už si ani nevzpomínám, kdy jsem se naposledy usmála, zasmála nebo udělala cokoliv jiného kromě dýchání. Nádech, výdech. Dříve automatický projev mi teď začíná připomínat domácí práci; jako kdyby mi měly přestat fungovat plíce, když nebudu na dýchání myslet.

Povinnosti plním jako indiferentní robot, protože vím, že neexistuje jiná možnost. Nemám na výběr. Pokračuju dál. Spoléhá na mě spousta lidí.

Královna nesmí nikdy klopýtnout.

Občas se zdá, že váha odpovědnosti na mých ramenou je to jediné, co mě k tomuhle novému životu poutá. Jinak bych mohla úplně zmizet – vypařit se do vzduchu, nechat se odnést větrem.

„Opravdu musíte ty mladé sluhy děsit hned jejich první týden v práci?“

Ironický tón naruší moje snění.

Sakra.

Zase mě našla. Třetí noc za sebou.

Ani neotočím hlavu, protože stejně vím, že bych po své pravici uviděla vysokou blondýnu v uniformě, která se na mě dívá s nesouhlasným pobavením. Moje bodyguardka – osobní osina v zadku – nadporučice B. Galiziová, velící důstojník královské gardy. Ani jsem ji neslyšela přicházet, což není takový šok. Je vycvičená ve všech formách lsti a sebeobrany.

Přijde blíž, stoupne si nade mě a podívá se mi přímo do tváře. „Hodláte tady ležet celou noc?“

„Možná.“

Natáhne ke mně ruku a zatřepotá prsty. „Ale no tak. Nahoru.“

Zhluboka si povzdechnu, ale nestávkuju. Když mě Galiziová vystopuje, aby mě odvedla zpátky do mých komnat jako zlobivé děcko po večerce, nemá cenu se s ní dohadovat. Její ruka je teplá a mozolnatá.

„Jak dlouho v tomhle ještě budete pokračovat?“

Povytáhnu obočí. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Se vší úctou, Vaše Veličenstvo… přestaňte s těmihle kravinami. Víte moc dobře, o čem mluvím. Nespíte, skoro nejíte. Ani nemluvíte, pokud nemusíte ven z paláce a přednést projev – a takových dnů je málo.“

„To není pravda.“

„Je to pravda. Kdy jste byla naposledy na čerstvém vzduchu? Projela se na koni? Šla se projít po zahradě?“

Paličatě mlčím.

„Pokud si nemůžete vzpomenout, už je to dlouho.“ Zavrtí hlavou. „Nemůžete takhle pokračovat donekonečna. Není to zdravé. Jestli vynecháte ještě jednu událost, tu novou PR manažerku, co jste najala, raní mrtvice.“

„Odkud se tahle náhlá starost bere?“

„Není náhlá. Spíše je skoro promlčená. Už týdny jsem chtěla něco říct. Možná i měsíce. My všichni. Ale doufali jsme, že když vám dáme dost prostoru a času, tak…“

Když se odmlčím, povytáhne obočí. „Tak co? Tak se dám dohromady? Zapomenu na to, co se stalo na tom náměstí? Zapomenu na těch třicet devět rakví, které spouštěli do země tolik dní po sobě, že bych mohla vasgaardské hřbitovy projít se zavázanýma očima, protože už je znám nazpaměť?“

„To samozřejmě ne. Nezlehčuju, co jste zažila, Vaše Veličenstvo.“

„Tak mi dejte trochu prostoru, abych se s tím vypořádala, Galiziová.“

„Jsou to tři měsíce. Mám strach, že pokud vám dáme ještě víc prostoru, už se nikdy nevrátíte na zem.“

„Přeháníte.“

„Opravdu?“ Přimhouří na mě oči. „Máte titul z psychologie, takže vám asi ani nemusím říkat, co se tady děje. Těch projevů si všímá i můj amatérský pohled.“

„Chcete naznačit, že mám deprese?“

„Nic nenaznačuju. Jen říkám, že o vás mají lidé starost.“

„Kdo? Vy?“

„Ano, já,“ řekne bez zaváhání. „Spolu s dalšími lidmi, kteří v tomhle paláci pracují. A jestli se nedáte do pořádku, brzy o vás bude mít starost celý svět. Víte přece, kolik očí vás sleduje pokaždé, když opustíte tyhle zdi.“

„Tak zůstanu uvnitř. Domolená teď frčí – neslyšela jste?“

„A jak dlouho myslíte, že to bude fungovat? Po tom útoku vás tisk nechal být… a po smrti vašeho otce. Jenže veřejnost má krátkou paměť. Nenechají vás truchlit napořád.“

Zatnu čelist, protože se mi nechce přemýšlet o tom, co říká. Nechci uznat, že má pravdu. Tisk je vždycky hladový po novinkách týkajících se královské rodiny, ale posledních pár dní je doslova fanatický.

Kdyby tu byl Simms, jistě by ho zvládl.

Jenže tady není.

Zhluboka se nadechnu a pokusím se do svého hlasu propašovat trochu přesvědčivosti. „Podívejte, Galiziová, opravdu si vašeho zájmu cením… ale jsem v pohodě. Nejsem uzavřená. Nejezdím na Ginger, protože napadalo hodně sněhu. Jakmile roztaje, vrátím se k pravidelným vyjížďkám. Uvidíte.“

„Hm.“

„Už se cítím líp. Opravdu.“ Ta slova ze sebe sotva dostanu, nemluvě o pokusu o úsměv. „Takže odvolejte tu intervenci, co jste s Riggsem plánovali.“

„Cože?“ Když Riggse zmíním, její tváře roztomile zčervenají. „My s Riggsem nic neplánujeme.“

„Jasně. Kromě ‚šťastni až do smrti…‘“

„To je absurdní. Vaše Veličenstvo, on…“ Zavrtí hlavou. „Je to můj nadřízený.“

„Hm. Nepozval vás náhodou váš nadřízený nedávno na další rande?“

„Vzhledem k naší službě v královské gardě by bylo krajně nevhodné, kdybychom se stýkali. Velitel by se nikdy neměl zaplétat se svými poručíky. Porušuje to snad všechny protokoly.“

„To nezní jako striktní ne, Galiziová.“

Teď je ještě červenější, jestli je to vůbec možné. „I kdyby mě pozval, nešla bych.“

„Takže se zeptal! Že?“

Neodpoví – což je samo o sobě odpověď.

„A půjdete?“ popíchnu ji.

„Samozřejmě že ne.“

„Proč?“

„Musím být tady a monitorovat okolí.“

„Neustále? Nemůžete si půl hodinky zaflirtovat nad kafem?“

„Ne.“

„Aha, fajn. Takže u vás je v pořádku zavřít se tady jako v klášteře, ale když to dělám já, jsem v depresi.“ Obrátím oči v sloup. „Trochu dvojí metr, Galiziová.“

Chvíli si mě prohlíží, než ironicky zašeptá. „To jsou takový kecy.“

„Můžete takhle mluvit se svou královnou?“

„Já nevím. Asi ne. Ale někdo vám to musel říct, a to hned…“ V její tváři se objeví záblesk sympatií. „Jsem jediná, koho tu máte.“

Najednou mám v krku knedlík. Má pravdu. Už tu nikoho jiného nemám. Rozhodně ne nikoho, koho bych mohla považovat za přítele. Jsem sice neustále obklopená personálem, ale cítím se nejosaměleji za celý život.

„Možná byste měla zavolat své sestře.“

Nad tím návrhem se zarazím. „Nemůžu Chloe zavolat.“

„Proč?“

„Prostě nemůžu, jo?“

Ne po tom, co jsem jí řekla. Ne po tom, co jsem jí sdělila, že je horší než její matka, Octavia. Ne po tom, co jsem ji nechala vyrazit z paláce.

Zaplaví mě pocit lítosti doprovázený studem, vinou a smutkem. Jsem shluk emocí obalený křehkou vrstvou ledu. Jedna prasklinka v mém otupělém stavu a všechno se to vyvalí ven.

„Vaše Veličenstvo.“ Výraz Galiziové se znovu zahalí maskou profesionality. „Prosím, už se aspoň vraťte do svých komnat.“

„Proč? Stejně nemůžu spát.“

Ztěžka polknu a civím na své holé nohy. Na zdobné podlaze se zdají drobné a bledé. Nechci dělat problémy… ovšem když trávím ve svém pokoji delší dobu, začnu se cítit klaustrofobicky. Jako kdyby mě každou chvíli měly jeho zdi rozmačkat.

Samozřejmě, kdybych chtěla, mohla bych bydlet v jakémkoliv královském apartmá v paláci. Luskla bych prstem a služebnictvo by mi přestěhovalo věci, kamkoliv bych ukázala. Správně bych měla žít v jižním křídle, kde králové a královny vždycky přebývali po dobu vládnoucího období. Ovšem nedokážu se přesunout do otcových komnat. Nedokážu tam ani vkročit.

„A kdo mluvil o spánku?“ Podivná otázka Galiziové mě zaujme. Její ironicky zkroucené rty mě donutí povytáhnout obočí. „Máte návštěvu.“

Vykulím oči. „Už je po půlnoci.“

Jen na mě civí.

„Vážně jste sem někoho pustila v tuhle hodinu?“

„Dokonce jsem to byla já, kdo tu návštěvu zavolal.“

„Galiziová!“ Zamračím se. „Vždyť víte, že nechci nikoho vidět.“

Pokrčí rameny a ani se neobtěžuje s vysvětlením nebo omluvou.

„Aspoň mi řekněte, kdo to je.“

„To uvidíte, až se vrátíte do svého apartmá,“ odpoví diplomaticky.

„To myslíte vážně? Jsem královna. Mohla bych vás za neuposlechnutí rozkazu nechat vhodit do žaláře.“ Odmlčím se. „Aspoň myslím.“

„Aspoň myslíte? Neměla byste to náhodou vědět?“

„Jsem v tom nová. Celý ten přístup ‚setněte jim hlavy‘ mi zatím uniká.“

„No, netuším, jak je na tom zbytek vašich nepřátel, ale já jsem rozhodně vyděšená,“ utrousí ironicky. „A teď pojďme. On tam na vás čeká celou dobu. Už je to skoro hodina.“

On?

Dech se mi zadrhne v krku. Moje srdce začne ve své ledové kleci bít jako o závod. Po několika měsících ve stavu otupělosti je to zvláštní pocit. Jiskra zvědavosti ve mně rozpálí uhlíky ohně, které jsem považovala za nadobro uhašené.

Kdo na mě čeká?

A co ode mě chce?

„To je fuk,“ prohodím a polknu.

„Hm, hm.“

„Ať je to kdokoliv, stejně mu řeknu, ať vypadne.“

„Jistě.“

Kousnu se do rtu, abych zadržela další nepřesvědčivý pokus. Ignoruju její znalý pohled, narovnám ramena, otočím se a vyrazím ven z trůnního sálu. Moje bodyguardka mě svědomitě následuje a viditelně se baví tím, jak se snažím zachovat lhostejný výraz. Jak se ovládám, abych se nerozeběhla.

Každý krok je pro mě agonií. Pomalý, krátký. To plíživé tempo mi drásá nervy jako smirkový papír.

Je to on?

Ne.

Nemůže to být on.

Ledaže…

Ne!

Myslela jsem, že už nikdy nic neucítím. Nic kromě otupělosti. Ovšem ten pocit v mém hrudníku – to chvění a očekávání – není možné potlačit.

V naději, že si toho Galiziová nevšimne, lehce zrychlím, prudčeji zatáčím za rohy a schody, které vedou k mým komnatám, beru po dvou. Každý krok je podkreslen tlukotem mého pochroumaného srdce.

Buch-buch.

Buch-buch.

Buch-buch.

Někde mezi údery kvete malá naděje – neuhasínající, nepotlačitelná.

Ať je to on.

Ať je to on.

Prosím, ach, prosím…

Ať je to on.

KAPITOLA DVĚ

Práh svého pokoje překročím se srdcem v krku. Jakmile spatřím na terase muže, široké lopatky v khaki bundě a dlouhé nohy v ošoupaných džínech, shlukne se ve mně pocit překvapení, radosti i nepatrného zklamání.

Sluší mu to jako vždycky. Blond vlasy mu padají do tváře. Hnědé oči orámované dlouhými řasami hledí zamyšleně do okenní tabule.

Jakmile zaslechne, že jsem vešla, otočí se.

„Ems.“

Když mu přeskočí hlas, něco se ve mně zlomí. To asi praská ta ledová krusta kolem mého srdce. A možná je to srdce samotné, protože už nezvládá držet pohromadě, když po dlouhé době vidím muže, který mě zná líp než kdokoliv jiný. Netuším. Jen vím, že jsem v jednu vteřinu u dveří a v druhou na opačné straně místnosti v Owenově objetí.

Narazím mu tváří na hrudník a jeho teplé paže se kolem mě uzavřou jako voda při skoku z výšky. Oči mám pevně zavřené, abych zadržela slzy, ale prozradí mě hlas – to oslovení vyjde ven jako vzlyk.

„Owene.“

Sevře mě ještě silněji, až skoro přestanu dýchat. Přesto mám pocit, že se drží zpátky; kdyby neexistovala možnost, že mi zlomí žebra, mačkal by mě a mačkal, dokud by si nebyl jistý, že tady opravdu stojím.

V tichém odevzdání setrvávám v jeho objetí, dokud oba nedostaneme svou dávku, dokud moje zvědavost nezvítězí nad útěchou.

„Co tady děláš?“ zamumlám mu do košile. „Měsíce ses mi neozýval. Kdybych nebyla tak šťastná, že tě vidím, byla bych vytočená.“

„Já vím. Omlouvám se. Věř mi, Ems, taky jsem tě chtěl vidět. Tak moc, až mě to málem zabilo.“ Znovu mě pevně sevře, aby své prohlášení potvrdil. „Máš vůbec ponětí, jak moc jsi mi chyběla?“

Pípnu: „Myslela jsem…“

„Co?“

„Myslela jsem, že už mě nechceš vidět. Že…“

Že jsi mě taky opustil.

Owen mě pustí, aby se mi mohl podívat do tváře. „Neopustil jsem tě ve třetí třídě, když jsi při soutěži v hláskování zkomolila slovo PERMANENTNÍ. Neopustil jsem tě, ani když jsi po školním plese nabourala mým autem do našeho plotu a já kvůli tomu dostal na celé léto zaracha. Vážně si myslíš, že bych tě opustil teď, a to jen proto, že sis sehnala královský titul?“

„Tak proč jsi mi nezvedal telefon?“ Plácnu ho do paže a probodnu pohledem. „Máš vůbec ponětí, jak jsem se o tebe bála, Owene Hardingu?“

„Omlouvám se, Ems. Strašně mě to mrzí. Vím, že sis za poslední měsíce musela projít peklem. Kéž bych ti mohl stát po boku. Musel jsem to prokouknout. Nemohl jsme se vrátit, dokud si nebudu naprosto jistý, že jsi mimo nebezpečí.“

Povytáhnu obočí. „Takže to, že jsi tady… Znamená to, že ta hrozba je pryč? Že jsem v bezpečí?“

„Jsem si jistý, že ti o tom tvůj nový velitel královské gardy už něco řekl.“ Owenovi se trochu rozšíří nosní dírky. „Moc se s tím nemaže.“

„Kdo, Riggs?“ Když si vybavím hranatou, soustředěnou tvář Emmetta Riggse, zkroutím rty. „Jen mě chrání. Udržet mě naživu je jaksi jeho raison d‘être.“

„Asi mu to docela jde. Jsi ale kost a kůže. Kdy ses naposledy pořádně najedla?“

„Jsem v pohodě.“

Nezdá se, že bych ho přesvědčila. „Jsi dost bledá. A pod očima máš větší pytle, než jsi měla, když ses hlásila do programu klinické psychologie.“

„Je to…“ Polknu. „Je to těžké, víš? Je těžké se o sebe starat…“

„… když se pořád staráš o někoho jiného?“

Slabě přikývnu.

„To se teď změní. Je mi fuk, že jsi královna. Hlavně jsi člověk. Musíš o sebe líp pečovat.“

„Jasně, tati,“ rýpnu si do něj automaticky a pak se zarazím. Ta rána v mém srdci, ta zející díra, je stále čerstvá. Při slově tati, i když je myšleno jako vtip, mám pocit, jako kdyby mi někdo vyrazil dech.

Owen mě zná natolik dobře, aby poznal, že má změnit téma. „Každopádně. Tvůj nový velitel – Riggs, že jo? – vypadá schopně. Rozhodně je sebejistý. Ani mě nechtěl pustit do paláce. Možná by mě začal mučit, kdyby se za mě nepřimluvila tvoje bodyguardka.“

Nesmím zapomenout Galiziové poděkovat. „Nemůžeš se divit, že je vůči tobě Riggs podezíravý – jsi pro něj cizí. A navíc jsi přišel v noci.“

Owen nezúčastněně zabručí. „Jak jsem řekl, určitě už tě informoval o stavu země. Po útoku na Vasgaardském náměstí a následné smrti tvého otce se po Germanii šíří vlna vlastenectví. Lidé podporují monarchii. Podporují se navzájem, objímají se jako za největší slávy naší říše.“ Zkroutí ústa. „Vidělas přece ty vlajky před každým domem… modré stuhy ovázané kolem každého stromu… ten dav na pohřebním obřadu tvého otce. Prý to byl nejnavštěvovanější obřad v historii. Mrzí mě, že jsem tam nebyl, Ems. Sledoval jsem to v televizi. Byla jsi tak klidná. Jsem na tebe strašně pyšný.“

Odkašlu si, abych odstranila knedlík v krku. Popravdě mám otcův pohřeb doslova v mlze. Byla jsem natolik ponořená do vlastního žalu, že jsem nedokázala vidět na hladinu ponurých hlubin, které mě obklopovaly ze všech stran. Nedokázala jsem do plic natáhnout čistý vzduch nebo nahromadit energii, abych zatnula paže a pokusila se doplavat i k tomu nejslabšímu paprsku světla. Připadalo mi naprosto nemožné, že by mohl přijít den, kdy nebudu mít pocit, že se topím; kdy mi každý nádech nebude připadat jako rozsudek smrti.

Owen si odkašle a přitáhne mou pozornost zpátky. „Jsem si jistý, že kdyby ses obtěžovala mít vlastní korunovaci místo toho, aby ses tady zavřela, měla by rekordní účast.“

Trochu sebou cuknu. „Musela jsem se zúčastnit pohřbu devětatřiceti občanů naší země. Čtyřiceti, pokud k tomu přidám svého otce. Nepřipadalo mi zrovna vhodné uspořádat ceremonii na počest své vlády, zatímco jsem pohřbívala krajany.“

Taky mi nepřipadalo vhodné užívat si prázdniny. Nebo oslavit své jedenadvacáté narozeniny, které proběhly bez povšimnutí. Nebo dělat cokoliv jiného než plakat, dokud mi nevyschnou slzné kanálky.

Vánoce jsem strávila schoulená v posteli – bez pohnutí a nechtěla jsem nikoho vidět. Ani služebnictvo, které mi ke dveřím nosilo vodu a podnosy s jídlem. Moje narozeniny a Silvestr proběhly v podobném duchu.

„To není fér,“ prohodí Owen smutně. „Nemyslel jsem to tak, že by do sebe celá země měla na tvou počest házet želé panáky, Ems. Jen chci říct, že by lidi přišli. Přišli by tě podpořit. Přišli by tě utěšit.“ Povzdechne si. „Pokud někdy nastala doba, kdy Germanie potřebovala nový začátek, je to teď… Je to teď, když jsme úplně na dně.“

„Proč jsi si tak jistý, že by mě lidé přišli podpořit? Naposledy jsem si všimla, že podstatná část téhle země není zrovna z Lancasterů nadšená.“

„Od toho útoku na náměstí nebyla jediná demonstrace. Ale to asi víš. Určitě dostáváš hlášení.“

Uhnu pohledem a zprudka vydechnu. To nemůžu popřít. Je to pravda – protesty proti monarchii, vedené převážně skupinou Black Bandanas, po útocích ustaly. Vůdci teroristické buňky, jejichž jména odmítám z respektu k obětem vyslovit, zemřeli vlastní rukou – explodovali s podomácky vyrobenou trhavinou, kterou měli vzadu ve voze.

Zbabělci, všichni čtyři.

Kéž by žili, aby trpěli jako rodiny těch, jejichž životy vzali. Abych je mohla pořádně potrestat za zvěrstvo, které způsobili ve jménu nacionalismu.

Jenže tohle ani nemůžu říct na tiskové konferenci. Moje rozhořčení, že se nemůžu pomstít, by nikoho neutěšilo – ne mě, ne mé poddané, ne ty, kteří byli útokem zasaženi přímo.

Ostatní můžou plakat, křičet a zuřit. Můžou hrozit pěstmi k nebi a požadovat odpovědi od Boha, kterému už dávno nevěří, zatímco jim po zrudlých tvářích potečou slzy zoufalství a vzteku. Můžou být zlomení, já však ne.

Ne královna.

Královna nikdy.

Královna musí držet hlavu vztyčenou, paprsek nekonečné síly a neotřesitelné germanianské hrdosti. Musí to břemeno nést na svých ramenou, nikdy pod jeho vahou neklopýtnout, nikdy nezaváhat. A ta tíha – ta nezměrná, mučivá tíha – tlačí moje paty do země tak silně, až mám občas strach, že se mi podlomí kolena.

Čas a prostor poskytují nějakou formu útěchy. Nepatrné zmírnění nesmírné bolesti, jako když si po nekonečném večeru rozepnete korzet – umožníte svým žebrům zapadnout zpátky na místo a vdechnete život zmačkaným plicím. Těch několik prvních nádechů se zdá natolik svobodných, až je to nepříjemné. Jako kdybyste už dýchat neuměli.

Aha, takhle se to dělá, pomyslíte si, bolestné zajíknutí. Vzduch.

Nádech, výdech.

Už si vzpomínám.

Riggs, kterého jsem jmenovala velitelem hned zpočátku své vlády, si dal za osobní úkol vyhmátnout každého radikála jen vzdáleně propojeného s útoky a přísahal, že nic takového už se na germanianské půdě nestane. Jeho předchůdce, falešný muž jménem Ramsey Bane, nebyl tolik disciplinovaný. Nemluvě o tom, jak nespokojený byl, když byl po mnoha dekádách služby propuštěn jen s košem ovoce.

Owen se mi znovu zadívá do očí. „Jestli o tom nechceš mluvit, chápu to. Ale…“

„Chci to vědět. Všechno.“ Narovnám se. „Horší je nevědět než vědět.“

Vážně přikývne. „Když jsme spolu naposledy mluvili, říkal jsem ti, že se pokusím infiltrovat do Black Bandanas. Nějakou dobu to trvalo, ale nakonec se mi to povedlo.“

„Já vím. Viděla jsem tě s nimi, když obklíčili mou kolonu.“

„Ty jsi byla v té limuzíně?“ Zavrtí hlavou. „To mě mrzí, Ems. Musela ses bát.“

„Jsem velká holka. Zvládám to.“

„Jasně.“ Rozpačitě si odkašle. „V posledních letech se znovuzrodilo antimonarchistické hnutí. Existuje několik protestních skupin a všechny usilují o nastolení opravdové demokracie. Black Bandanas jsou nejaktivnější. A nejagresivnější.“

Sáhnu si na tvář a otřu si imaginární plivanec – dárek na rozloučenou od člena Black Bandanas po jednom z mých veřejných vystoupení. Nikdy nezapomenu na jeho pohled, zatímco ho mí muži táhli pryč.

Lancasterská špíno!

Smrt monarchii!

Je zvláštní být nenáviděn za něco, co je mimo vaši kontrolu. Za krev ve vašich žilách a za DNA.

„Doufal jsem, že když se dostanu dostatečně blízko, zjistím, jaké mají plány, ještě před jejich uskutečněním,“ pokračuje Owen s lítostivým výrazem ve tváři. „Asi jsem se přepočítal. Ten útok náklaďáku… když si vzpomenu, co se těm lidem stalo… co se málem stalo tobě… stydím se, že jsem tomu nedokázal zabránit.“

„Ne, Owene…“

„Byl jsem tak blízko! Měl jsem to přímo před nosem, a stejně mi to uniklo.“

„To není tvoje vina, Owene. Nemohl jsi znát jejich plány. A i kdyby ano, stejně bys jim nemohl zabránit. Ledaže by ses chtěl nechat zabít. Vyhlásili rodu Lancasterů válku a neohlíželi se na okolní ztráty.“

„Měl jsem udělat víc. Získat si jejich důvěru. Pak bych mohl něco změnit. Mohl jsem pro tebe být užitečný.“

Píchne mě u srdce. Chytnu Owena za prsty a pořádně je stisknu. „Udělal jsi, cos mohl. Snažil ses. Většina lidí by neudělala ani to.“

Taky mě pevně sevře. „Chtěl jsem přijít hned po tom útoku. Ale musel jsem se ujistit, že neplánují další. Musel jsem se ujistit, že jsi v bezpečí, než se tady objevím.“ Odmlčí se. „A taky jsem si myslel, že pokud získám použitelné informace… mohla bys mi odpustit to, jak jsem to podělal.“

„Nemám ti co odpouštět. Jsem ráda, že jsi v bezpečí. Mám o tebe strach, víš.“

„Kéž bys neměla.“

„Tak to máš smůlu, Hardingu. Jsme nejlepší kámoši. Takže spolu budeme, dokud nezestárneme a nezešedivíme.“

Smích, který čekám, nepřijde. Owen se místo toho zhluboka nadechne, jako kdyby chtěl ještě něco říct. „Zůstal jsem u Black Bandanas i po tom výbuchu. Teda s jejich zbytkem. Většina po útoku skupinu opustila. Možná se jim monarchie nezamlouvá, ale většina z nich vlastně radikálové nejsou. Jsou to normální lidi. Chtějí jen změny ve vládě, ne masakry v ulicích.“ Trochu se zachvěje. „To, co se ten den stalo… vrazilo klín do celého antimonarchistického hnutí. Možná to původně měl být popud k rozsáhlé rebelii, ale podle toho, co jsem viděl, to má naprosto opačný efekt. Členové se rozprchli do všech světových stran a nechtějí být s takovým extremismem spojováni. Najednou jim nepřipadá tak hrozné občas daněmi zafinancovat nějakou královskou událost, pokud je v sázce bezpečí celé říše.“

„Zatím,“ zašeptám. „Momentálně jen zapomněli na vztek, protože čelíme národnímu zděšení… ale jakmile vyprchá opar šoku a žalu, ta témata, která ty lidi zradikalizovala, vylezou znovu na povrch. Ta zůstanou. Tahle vlna vlastenectví je jen dočasný stav.“ Zavrtím hlavou s pohledem do dáli, až někam do budoucnosti, jež se ještě nestala. „Možná toho moc nevím, ale vím, že antimonarchisty nemůžeme jen tak ignorovat a doufat, že odejdou. A ani se k nim nemůžeme chovat jako ke škodné, kterou je potřeba zlikvidovat. Musíme vyřešit jádro problému. Musíme si s nimi sednout a promluvit si, jako člověk s člověkem, dokud nedosáhneme souladu. Jinak… se obávám, že skončíme tam, kde jsme byli – za šest měsíců nebo šest let. S mnohem větším počtem modro-zlatých vlajek spuštěných na půl žerdi nad srdceryvně malými rakvemi našich dětí. Tohle nehodlám riskovat. Ne, dokud budu mít na hlavě korunu.“

Owen mi přejede pohledem po tváři a pozorně ji studuje.

„Co je?“ zeptám se defenzivně. „Proč se na mě takhle koukáš?“

„Jsi…“

Povytáhnu obočí.

„Jsi jiná,“ podotkne. „O té doby, co jsme se viděli naposledy, ses dost změnila. Točí se mi z toho hlava.“

„Jsem ta samá Emilia, se kterou jsi vyrůstal.“

„Nebuď dotčená. Není se za co stydět. Vlastně je to úžasné. Ta malá holka odvedle s culíčky a v roztrhaných lacláčích je teď…“

„Ne tak malá holka s culíčky a roztrhanými lacláči?“

„Chtěl jsem říct soucitná, přemýšlivá vládkyně. Ale jo, to taky.“

Když mě zatahá za zbloudilý plamen vlasů, pousměju se. „Jsem na tebe pyšný, Ems. Už jsem ti to řekl?“

„Nebuď laciný.“

Odevzdaně zvedne ruce. „Slevy nevedeme. Jsem upřímný. Vím, že jsi zažila pár těžkých chvil. Vím, že tahle nová role není jednoduchá. Ale byl bych kamarád na prd, kdybych ti neřekl, žes to podle mě zvládla líp než kdokoliv jiný. Myslím… že jsi pro to stvořená.“

„Kdo jsi a cos udělal s Owenem?“ Rýpnu si, abych zahnala bolest, již mi jeho slova zasadila do hrudníku. „Jsi ten samý kluk, který mi radil, abych odsud odešla a už se nikdy neohlídla zpátky? Když jsem ti poprvé pověděla, že plánuju převzít roli dědičky trůnu, málem jsi mi ukousl hlavu. Sakra, málem ses popral s…“ Odmlčím se, než stihnu vyslovit Carterovo jméno.

Owen pootevře rty, aby něco namítl, zase je však zavře, jako kdyby si to rozmyslel, protože by řekl něco, co by se mi nemuselo líbit.

„Asi jsem překvapená, že mám tvou podporu,“ zašeptám. „Od začátku jsi byl proti. Abych se stala Lancasterovou. Abych se stala součástí královské rodiny.“

„Nemám moc na výběr, nebo jo?“ Pokrčí rameny, gesto, které přesto nezakryje jeho napětí. „Tohle je tvůj život. Jestli chci být jeho součástí, musím udělat kompromis.“ Najednou zní trochu hrubě. „Holka, kterou jsem znal, je pryč. Emilia Lennoxová je pryč. A i když tohle fakt nenávidím… i když mě to zabíjí… tohle jsi ty.“

Při náznaku odporu v jeho hlase sebou trhnu. Slovo nenávidím mi narazí do hlavy jako demoliční koule a otřese základy našeho přátelství, které bych po tak dlouhé době považovala za neotřesitelné.

Tohle jsi ty.

Owen si musí mého výrazu všimnout a uvědomí si, že mě neúmyslně ranil.

„Promiň. Nemyslel jsem to zle.“

„Ne,“ zašeptám a polknu. „Řekl jsi to přesně tak, jak jsi to myslel.“

„Ems…“

„To je v pořádku. Vím, co si o monarchii myslíš. Neberu si to osobně.“

To je lež, samozřejmě.

Jak si nemám brát osobně, když můj nejlepší kamarád nemá rád osobu, jíž jsem se stala? Že si přeje, abych stále byla Emilia Lennoxová, a ne Emilia Lancasterová?

Snažím se zadržet slzy, ale nepodaří se mi to. Když si Owen všimne, jak se mi lesknou oči, vyděsí se.

„Sakra, Ems, to jsem neměl…“ Prohrábne si kštici. „Omlouvám se. Jsem kretén. Beru to zpátky, jo?“

Zavrtím hlavou, neschopná odpovědět. Bojím se, že když otevřu ústa, rozbrečím se.

Holka, kterou jsem znal, je pryč.

Owen si posmutněle povzdechne a obejme mě. Nebráním se. Opřu si hlavu o jeho hrudník a sevřu mu rukama košili. Chvíli mě jen drží, zatímco mi jeho srdce bije pod tváří. Vstřebávám jeho sílu jako posilňující elixír, balzám na hluboké rány; je těžké si představit, že by je něco mohlo vyléčit. S očima zabořenýma do ohybu Owenova ramene pustím ven několik slz a v duchu si za to vynadám.

„Ach, Ems.“ Pohladí mě po vlasech. „Omlouvám se. Nemyslel jsem to tak. Mrzí mě to. Jo?“

„Hm.“

„Cítím se hrozně.“

„To je v pohodě.“ Popotáhnu si. „Nedělej si s tím starosti.“

„Takže mi odpouštíš?“

„Samozřejmě že jo.“ Můj hlas je zahlcený slzami, které nevytekly. „Jsi můj nejlepší přítel.“

Následuje pauza. Čekám, že na to něco řekne, moje slova však zůstanou viset ve vzduchu – štafetový kolík předaný mezi běžci, kteří mají v hlavě úplně odlišný cíl.

„Owene?“

Zprudka se nadechne a zachvěje. Potom couvne dozadu – spustí ruce do stran a zatne je v pěst. Když se mu podívám do očí přes tu náhlou propast mezi námi, přepadne mě podivná předtucha; že tohle je naše poslední objetí, že je to naposledy, co se můžu vyplakat na hrudníku někomu, komu plně důvěřuju.

„Emilie.“ Když použije celé jméno, vím, že půjde o vážnou věc. „Jsem tvůj nejlepší přítel. Vždycky budu. Ale přesto… a možná právě proto… ti musím říct pravdu.“ Takhle intenzivně upřímný pohled jsem u něj ještě neviděla, prostý jakékoliv přetvářky nebo pózy. „Ale už dlouho se na tebe nedívám jako na kamarádku.“

Zarazím se – moje tělo, mysl i srdce se zastaví najednou, jako kdyby mě někdo vhodil do ledové vody.

„Nevím, kdy to začalo,“ pokračuje posmutněle. „Asi před pár lety. Asi dřív, než jsem si to vůbec uvědomoval. Vždycky jsem si myslel, že když dostatečně dlouho počkám, nějak se to vyvrbí. Že když budu trpělivý a nebudu na tebe tlačit, jednou spolu skončíme. Jak to mělo vždycky být. Jako bychom byli, kdyby… se všechno tohle nestalo.“

Otevřu ústa dokořán – zející díra šoku. Snažím se vzpamatovat, ale už je pozdě. Už si všiml, jak se tvářím.

„Owene…“

Přeruší mě, než stačím vyslovit jeho celé jméno. „Ne. Nemusíš nic říkat. A nemusíš mě utěšovat. Vím, že jsem idiot.“

„Nejsi idiot!“

„Ale jsem. Protože jsem si nechal proklouznout mezi prsty to, co jsem chtěl nejvíc na světě.“ Bolestně se zasměje a jednou rukou si prohrábne husté blond vlasy – zlozvyk z nervozity. „Totiž, není to fakt na hlavu? Čekat na ten pravý čas? Předpokládat, že to vesmír zařídí, až budu chtít?“

„Owene…“

„Ne. Není to tvoje vina. Je to moje vina. Nikdo jiný za to nemůže.“ Zavrtí hlavou. „Po zbytek života budu litovat toho, že jsem čekal. Jen jsem chtěl, abys věděla, jak se cítím. Aspoň jednou. Protože kdybych mohl vrátit čas… udělal bych to úplně jinak… Bože, Ems, rozbil bych všechny hodiny na světě, kdyby to mělo napravit naše špatný načasování.“

Snažím se udržet své emoce na uzdě, zachovat si neutrální výraz, ale je to boj. Nevím, co říct, abych ho utěšila. Kdyby šlo o cokoliv jiného, natáhla bych se k němu a objala ho. Podrbala ho ve vlasech a řekla: Hele, nebuď na sebe tak přísný, to zvládneme. Ale tohle není normální chvíle. To, co mu tentokrát ubližuje…

… jsem já.

Zavládne napjaté ticho, které se táhne až příliš dlouho, protože ani jeden z nás neví, kudy do bezpečnějších vod. Je to zvláštní – cítit se v Owenově přítomnosti nepříjemně. Pokud si dobře vzpomínám, on byl moje první volba. Moje komfortní zóna. Bezpečný přístav. S ním jsem se vždycky mohla uvolnit a být sama sebou.

Ovšem ta tenze ve vzduchu mi napovídá, že se leccos změnilo. Že, a ne vlastní chybou, jsme se každý ocitl na opačné straně emocionální blokády a nemůžeme se k sobě dostat, aniž by došlo k nenávratnému poškození. Zatímco se mu dívám do hnědých očí jako do zrcadla, přemýšlím, jestli bych tuhle novou zeď mezi námi dokázala aspoň přelézt.

Jestli bych vůbec chtěla.

Ta holka, která se během bouřek plížila k němu do pokoje, která k němu šplhala po žebříku, aby zahnala úzkost a veřejné ponížení z úst populárních dětí ve škole…

… ta už neexistuje. Ne jinde kromě vzpomínek.

A ta žena, kterou jsem se chtěla stát… ne Emilií Lancasterovou nebo Emilií Lennoxovou, ale Emilií Hardingovou, budoucí manželkou kráčející v bílém, matkou vychovávající tři kluky paličaté po otci, psycholožkou, která by se sem tam zasmála skutečnosti, že svou spřízněnou duši potkala ve stromovém domě…

… ta už je bohužel taky z dosahu.

Nemůžu ji získat zpátky. Nemůžu vrátit osud, který už jí nepatří, vzít si na sebe oblíbenou bundu, ze které vyrostla. Už se nemůžu proměnit do tvaru, který by se podobal životu s Owenem.

On je zároveň ozvěnou mé minulosti a pavučinkovým snem budoucnosti, jež se nestala. V drsném světle mé nové reality pro nás není místo. Žádná pevná půda pod nohama, po které bychom mohli ruku v ruce kráčet. A zatímco se na mě dívá očima plnýma melancholie…

… on to ví taky.

„Owene,“ zašeptám, posunu se kousek blíž, ale opatrně, abych se ho nedotkla. „Netuším, co říct, aby ti bylo líp. Nevím, jak tohle napravit. Jen… mě to mrzí. Vím, že ti působím bolest. Vím, že teď neexistuje nic, čím bych to mohla zlepšit. Ale stejně nenávidím, že tě vidím v tomhle stavu.“

„Nemáš se za co omlouvat.“ Sklopí oči k zemi. „Vím, že to není tvoje vina, už od začátku to bylo mimo tvou kontrolu. A jasně, možná kdyby ses nestala následovnicí, kdyby ti nezemřel otec a království ti nespadlo do klína… kdybychom byli jen kamarádi z dětství s normálním životem a prací… všechno by bylo jinak.“ Žalostně semkne rty. „Jenže není. Jsi královna. A já jsem nikdo… Jsem nic.“

„Nejsi nic. Jsi můj nejlepší přítel. Vždycky budeš součástí mého života. Bez ohledu na to, co se stane.“

„Ale všechno se změnilo. I ty.“ Konečně se na mě podívá. Lesknou se mu oči. Znám Owena celý život a spočítala bych na jedné ruce, kolikrát jsem ho viděla brečet.

„Já…“ Zadrhne se mu hlas. „Přišel jsem o tebe.“

Když tohle slyším, puká mi srdce. Chvíli trvá, než jeho slova vstřebám. „Jen to, že jsem královna, neznamená, že jsi o mě přišel.“

„Nejde o tvůj titul. Jde o…“

Povytáhnu obočí?

„… o něj.“

Trhnu sebou. „Co? O koho?“

„Ty víš, o koho, Emilie.“

„To teda nevím.“

„O Thornea! O zasranýho Cartera Thornea. Poznám, že k němu něco cítíš. Došlo mi to, jakmile jsem vás spolu viděl poprvé. Akorát nevím, co na tom idiotovi vidíš.“

„Mýlíš se,“ řeknu a srdce se mi rozbuší tak rychle, že přes hučení pulzu ani neslyším Owenův projev nesouhlasu. „Mezi mnou a… a… jím nic není. Jak tě taková hloupost mohla napadnout?“

„Emilie. Vždyť ani nedokážeš vyslovit jeho jméno.“

Vystrčím vzdorovitě bradu. „A?“

„My dva mezi sebou nemáme žádná tajemství,“ připomene mi tónem prosyceným smutkem. „Známe se až moc dobře.“

Vcucnu spodní ret a začnu se do něj kousat. Samozřejmě že má pravdu. Není důvod to popírat. Owen vidí skrz všechny zdi, které jsem kolem sebe postavila, a prokoukne každý trik, jímž se snažím zakrýt skutečné pocity.

„Miluješ ho?“

Ta otázka mi skoro vydloubne oči z důlků. „Owene.“

„Prostě odpověz.“

„Na tom stejně nezáleží,“ namítnu. „Stejně s ním nemůžu být.“

Následuje dlouhé ticho. Tak dlouhé, až mám pocit, že už Owen nezareaguje. Když nakonec promluví, řekne věc, kterou bych od něj ani za milion let nečekala.

„Tohle je rada od někoho, kdo si nechal lásku proklouznout skrz prsty. Jestli ho chceš, pověz mu to. Jestli si bez něj nedokážeš představit život, naprav to. Nezáleží na tom, jak to bude těžké, a je jedno, jestli jste si ublížili…“ Owen si zhluboka povzdechne. „Jestli ho miluješ, musíš to zkusit.“

KAPITOLA TŘI

„…a opravdu si myslím, že byste tam měla jít. Souhlasíte? Pořád přicházejí nové pozvánky. Bylo by ve vašem nejlepším zájmu, abyste se příští týden zúčastnila aspoň jedné veřejné události. Aby vám tisk přestal dýchat na záda, abyste osvěžila své působení…“

To nepřetržité, pisklavé žvanění Ursuly Caulfieldové, prozatímní tiskové mluvčí, mi připomíná vosu – otravné bzučení v mých uších zhoršující bolest hlavy, která mě trápí od včerejšího rozloučení s Owenem. Přes stůl se snažím strávit její nadšení a vážně uvažuju o tom, že zasedací místnost opustím a najdu si tichý kout, kde mě nikdo nebude rušit.

Třeba to obzvlášť pohodlné křeslo v zadní části knihovny, kde se na moment můžu ztratit v knize…

„Vaše Veličenstvo, posloucháte mě?“

Přinutím se k úsměvu. „Jistě, Caulfieldová. Pokračujte.“

„Jak jsem říkala – tohle je pro vás jako pro vládkyni zásadní doba. Je nesmírně důležité, abyste pro své poddané byla dostupná. Jsou zvyklí na neustálý proud informací od celebrit, které sledují…

Caulfieldová začne znovu žvanit a snaží se mě přesvědčit o výhodách sociálních sítí. O údajné moci, kterou můžu přiživit živým vysíláním, otázkami a odpověďmi a silně upravenými fotkami na Instagramu. Sleduju, jak její ústa tvoří slova, která se mi ani nedonesou k uším, protože nepřítomně přemýšlím o tom, jak je ona naprostým opakem mého dřívějšího poradce Geralda Simmse.

Konkrétně: mladá, pozitivní a plná moderních nápadů.

Tuhle odhadem třicetiletou PR guru jsem najala před dvěma týdny v domnění, že mi pomůže napravit napjatý vztah s tiskem. Od té doby se snaží vyzdvihnout mou značku, jako kdybych byla influencerka s cestovatelským blogem, a nikoliv královna řídící zemi.

Tiše si odkašle. „Uvědomuju si, že poslední dobou nejste úplně ve formě…“ Její tvář se zkroutí výrazem přehrávaného smutku – našpulené rty, vykulené oči, které mi maličko připomínají klauna v cirkuse odhodlaného dostat z vlažného publika aspoň nějakou reakci.

V tomhle kontextu je to spíš povýšené než zábavné. Zvedne se mi tlak, ale podaří se mi zachovat vlídný výraz.

„Vaše Veličenstvo jistě ví, jak by nám mohlo prospět, když veřejnost poctíme živým vysíláním. Ale musíme zapracovat na tom mračení, královno Emilie! Pozitivita je klíč! Mrzouty nikdo nemá rád!“

Bože, stýská se mi po Simmsovi.

Nikdy by mě nenapadlo, že mi bude chybět nabubřelý tiskový mluvčí ve svém proužkovaném obleku – ale je to tady. Nesnesitelně pozitivní přístup téhle mladé náhradnice stačí, abych nostalgicky vzpomínala na tradičnější časy.

„Zejména tahle pozvánka by vás měla zajímat,“ pokračuje Caulfieldová a přes stůl ke mně přisune tlustou kartičku v barvě slonoviny. Do papíru jsou vtisknuté sušené květy. „Manželka premiéra Malloryho pořádá příští týden komorní odpoledne se Spolkem pro zkrášlení Vasgaardu. Je tady jaro! A spousta práce. Vymyslet květinovou výzdobu pro promenády, pustit se do organizace May Day festivalu…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrádná říše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.